Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, вказуючи в обґрунтування позовних вимог, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , які надаються позивачем. На ім`я відповідального наймача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] за вказаною адресою. Відповідач не виконує свої зобов`язання з оплати наданих послуг, внаслідок чого за період з 01 листопада 2020 року по 31 січня 2024 року утворилась заборгованість, розмір якої відповідно до розрахунку складає 18514 грн 65 коп. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за теплову енергію в сумі 18514,65 грн за період з 01 листопада 2020 року до 31 січня 2024 року, інфляційні втрати в сумі 531,61 грн та 3% річних в сумі 139,41 грн за період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року, поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням відповідачу документів у справі на загальну суму 42,00 грн, витрати за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав (витягу) в сумі 35,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача Земляна О.М. в судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що з доводами, які вказані в позовній заяві погодитися не можна. Вважає, що позивачем порушено строки позовної давності три роки, а саме, як вбачається з позовної заяви, розрахунку заборгованості, розрахунку суми інфляції, позивач намагається стягнути борг за період з 01 листопада 2020 року, тобто більше трьох років, що суперечить діючому законодавству України. До позовної заяви не додано документи, які підтверджують існування договірних відносин між ним та позивачем, а саме договору про надання послуг, замість цього надано якісь типові договори навіть без підписів. Договір між сторонами по справі не укладався. Відповідно до ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Що стосується розрахунку заборгованості, то в ньому чітко вказано, що він розраховується з 01 листопада 2020 року, тобто більше ніж 3 роки. Ухвалою суду було відкрито провадження у квітні 2024 року, тому вважає потрібно взагалі не враховувати все, що було раніше квітня 2021 року. Це суттєво впливає на розрахунок заборгованості, а відповідно не може бути вірним і його не можливо врахувати для визначення суми боргу та відповідно невідома ціна позову. Також позивач не надавав до відповідача ніяких претензій про існування боргу та не проводив ніякого досудового врегулювання спірних правовідносин. Звертає увагу, що до позову в якості підтвердження сплати судового збору додана платіжна інструкція №16862 від 26 жовтня 2023 року на суму 2147,20 грн з призначенням платежу судовий збір за заявою ОКП «ДТЕК», а також платіжна інструкція №1989 від 21 лютого 2024 року на суму 275,20 грн з призначенням платежу судовий збір за заяву ОКП «ДТЕК» на видачу судового наказу. При цьому немає ніяких підтверджень, що платежі стосуються [PERSON] , але в своїх вимогах просять суд їх стягнути з відповідача. Позивач намагається стягнути з відповідача завищені та незаконні платежі, що повністю суперечать діючому законодавству. Вважає, що позивачу потрібно відмовити повністю у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів та зловживання правами позивача. 30 червня 2024 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив відповідача, у якому зазначено, що згідно із Законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги" заявник виробляє теплову енергію відповідно до стандартів, нормативів, норм і правил для потреб опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, а споживач, відповідно до ст. ст. 19, ст.19-1 Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005р. №2633-IV, зобов`язаний щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію у строки, встановлені договором або законом. Оскільки квартира відповідача знаходиться в багатоквартирному будинку, який приєднано до системи централізованого теплопостачання. тому він є споживачем житлово-комунальних послуг та на ці відносини поширюється дія Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" взаємодія між учасниками відносин у вказаній сфері здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до п.39, п. 40 Правил №830 споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Згідно правової позиції постанови ВСУ від 30.10.2013р. по справі №6-59цс13 та Постанови Верховного Суду України від 20.04.2016р. по справі №6-2951цс15 споживач зобов`язаний оплатити послугу, якщо він фактично користувався ними. Отже, між боржником та стягувачем встановилися договірні відносини з приводу надання та користування теплової енергії. Відповідно до п. 40 Правил №830 споживач не звільняється від оплати послуги на період тимчасової відсутності в житловому приміщенні споживача та інших осіб. Також, споживач не звільняється від оплати послуги у разі самовільного (без дотримання встановленої законодавством процедури) відключення (відокремлення) квартири або приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання). Здійснюючи свою діяльність, заявник протягом тривалого часу в опалювальний період надавав теплову енергію у квартиру відповідача, який використав надану послугу для задоволення власних потреб та не відмовлявся від цих послуг. Станом на дату звернення заявника до суду, грошове зобов`язання боржника перед заявником не виконане. Між заявником та боржником діяли договірні відносини на підставі ЗУ «Про житлово - комунальні послуги» № 1875 (далі - ЗУ № 1875). Відповідно до ч.7.ст.26 ЗУ № 1875 договір на надання послуг з централізованого опалення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Ст.ст. 19 - 20 ЗУ №1875 передбачають обов`язок споживача укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою КМУ від 21.07.2005р. №630. На виконання вимог ЗУ № 1875 Заявником було розміщено (опубліковано) типовий договір на офіційному сайті заявника http://www.kpdtke.com.ua та на інформаційних стендах заявника у приміщеннях заявника, де ведеться прийом громадян. За весь період, який підлягаю стягненню, боржник на адресу Заявника з письмовими заявами, щодо укладення договору у письмовій формі або заявами з незгодою з деякими пунктами договору, не звертався. Крім того, ч.1 ст.9 Закону № 2189 визначає, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору, як і відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, де Судом зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Стосовно порушення ОКП "ДТКЕ" строків позовної давності зазначив, 30 січня 2024 року набув чинності Закон України № 3450-IX „Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", яким внесено зміни до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а саме: перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні. Згідно чинної до цього редакції від 19 березня 2022 року відповідний пункт 19 передбачав продовження строків позовної давності на строк дії воєнного стану в Україні. Вважає, що даний позов подано до суду без порушення строків позовної давності. Копія позовної заяви з причини воєнних дій була направлена відповідачу з іншого міста, ніж місце реєстрації підприємства, з місця роботи частини його працівників. Позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачений у сумі відповідно до вимог ЦПК України. Тому твердження відповідача про порушення при сплаті судового збору - безпідставні. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, провести судове засідання за відсутності представника позивача. Відповідачем [PERSON] 17 липня 2024 року подано клопотання про розгляд справи у його відсутність із додатковими поясненнями, згідно яких наведені представником позивача заперечення на доводи відзиву відповідач вважає недоцільними. Вважає, що зміни внесені до Цивільного кодексу України щодо перебігу позовної даності стосуються саме порядку відкриття та оформлення спадщини, ці зміни діють з 30 січня 2024 року, військовий стан введено з 2022 року, тоді як заборгованість позивач намагається стягнути з листопада 2020 року, що суперечить законодавству. Вважає, що позивачем не надано доказів підтвердження отримання ним копій документів, що направлені з невідомої адреси, та не сплачено судовий збір за подання цього позову. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. З`ясувавши позицію представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/2 частки кожному на підставі свідоцтва про право власності б/н від 04 квітня 2008 року, виданого відділом по приватизації при міському комунальному підприємстві «ЖЕУ», що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 355309138 від 21 листопада 2023 року. Позивач ОКП «Донецьктеплокомуненерго» є постачальником послуг з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . Теплопостачальником відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідача [PERSON] В період 2020-2024 р.р. позивачем надавались послуги з централізованого опалення, що підтверджується актами про підключення житлового будинку [ADDRESS] до системи централізованого опалення від 02 листопада 2020 року, 25 жовтня 2021 року, 01 листопада 2022 року, 02 листопада 2023 року. Відповідно до довідки позивача від 05 лютого 2024 року, звернень споживачів за особовим рахунком № [NUMBER] по квартирі [ADDRESS] , щодо не проведення стягнення з наданням документів відповідно до Постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022р. № 206 (зі змінами) до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» не надходило. Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги, в тому числі за теплову енергію, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 7Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (із змінами і доповненнями) встановлено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (із змінами і доповненнями) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно із п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції, діючій на час існування спірних правовідносин), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлений інший строк. Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції, діючій на час існування спірних правовідносин) також передбачено обов`язок споживача оплачувати послуги в установлені договором строки. Пунктами 36, 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 передбачено, що споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Згідно підпункту 5) п.45 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (із змінами і доповненнями) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги. Такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок плати за абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхні приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати за абонентське обслуговування встановлено відповідно до вимог Постанови кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для послуг з постачання теплової енергії, що надаються позивачем споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами. Нарахування здійснюється щомісяця протягом року у фіксованому розмірі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові у справі за № 6-1706цс15, підведення централізованого опалення до стояка у межі приміщення за вказаною адресою свідчить про виконання послуг позивачем. Суд, розглядаючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним послуг з теплопостачання, що надавалися позивачем, та наявності вказаної заборгованості. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 401/710/15-ц. На підставі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує. Частиною 1 ст. 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Внаслідок здійснення не в повному обсязі оплати послуг, за особовим рахунком № [NUMBER] за період часу з листопада 2020 року по січень 2024 року включно утворилась заборгованість, розмір якої складає 18514 грн 65 коп, а також інфляційні збитки у розмірі 531 грн 61 коп, 3% річних у розмірі 139 грн 41 коп, що вбачається з довідки про нарахування та сплату послуг теплопостачання за особовим рахунком № [NUMBER] , розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань. Наведений розрахунок заборгованості не спростований відповідачем. У письмовому відзиві відповідачем [PERSON] зазначено про порушення позивачем трирічного строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом. Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно достатті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина першастатті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку. Відповідно до частини першоїстатті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Стосовно визнання боргу щодо заборгованості з періодичних платежів, Верховним Судом України у постанові від 09.11.2016р. (справа №6-1457цс16) зазначено, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом у березні 2024 року, та з розрахунку заборгованості вбачається, що у період з листопада 2020 року по лютий 2021 року включно відповідач не здійснював платежів на погашення заборгованості, що б перевищували розмір щомісячного нарахування, хоча в цей період плата за послуги з теплопостачання нараховувалася. При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Карантин в Україні було безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Розділ було доповнено пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 та передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Закон України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан на 30 діб, який у подальшому продовжено, у тому числі Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб (на час існування спірних правовідносин). 30 січня 2024 року набув чинності Закон України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», яким внесено зміни до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, п. 19 викладено в редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. За таких обставин, підстави до відмови у задоволенні позовних вимог на підставі спливу строку позовної давності відсутні. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що в судовому засідання знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем зобов`язань по оплаті за послуги теплопостачання, що надаються позивачем. Зважаючи на приписи ч.1 ст.360 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з [PERSON] , який є співвласником квартири [ADDRESS] , на користь позивача по справі заборгованості за надані послуги теплопостачання, 3% річних та інфляційних нарахувань відповідно до розміру його частки у праві спільної часткової власності, що становить частки. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведене вище позов підлягає частковому задоволенню, з [PERSON] відповідно до розміру його частки у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру на користь позивача по справі підлягає стягненню заборгованість за теплову енергію за період з 01 листопада 2020 року до 31 січня 2024 року у сумі 9257 гривень 32 копійки, 3% річних за період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року у сумі 69 гривень 70 копійок, інфляційні втрати за період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року у сумі 265 гривень 80 копійок, а всього - 9592 гривні 82 копійки. На підставі ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, понесені позивачем відповідно до матеріалів справи, витрати, пов`язані з поштовими відправленнями та витрати, пов`язані з отриманням відомостей з Державного реєстру речових прав (витягу) слід покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial