Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Горлівка Донецької області. У заяві зазначається, що заявниця є дочою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Горлівка Донецької області,\~що підтверджується\~медичним свідоцтвом\~про смерть\~№ 140 від 24.02.2024, виданим державною бюджетною установою патологоанатомічним бюро м.Горлівки. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 м. Горлівка відноситься населених пунктів, на яких ведуться (велися) бойові дії або які тимчасово окуповані, а отже, в цих населених пунктах органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся у місті Горлівка - на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про\~державну реєстрацію\~актів цивільного\~стану». Встановлення факту смерті необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть державного зразка. Заявниця до суду не з`явилась, у заяві просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у заяві, що надійшла на адресу суду, просять справу розглядати без участі уповноваженого представника, покладаються на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявниця є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про одруження, з якого вбачається зміна прізвища після реєстрації шлюбу. Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть батька у передбаченому законодавством порядку оскільки лікарське свідоцтво про смерть видане бюджетною установою патологоанатомічним бюро м.Горлівки, тобто на території самопроголошеного утворення, яке не визнане державою Україна. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м.Горлівка Донецької області. Факт смерті [PERSON] підтверджується копією медичного свідоцтва\~про смерть\~ №\~140 від 24.02.2024, виданого державною бюджетною установою патологоанатомічним бюро м.Горлівки, тобто медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території. Причиною смерті [PERSON] \~є «гостра постгеморагічна анемія; тампонада перикарда кров`ю; аневризма грудної частини аорти, розірвана». При цьому, суд зазначає, що це лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати лікарське свідоцтво як доказ факту смерті батьказаявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] в м.Горлівка Донецької області. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть державного зразку. На підставі викладеного,

Outcome: approved