Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.04.2024 року звернувся до суду з позовом до відпові-дача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовує тим, що 09.07.2015 року між ним з відповідачкою було укла-дено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реє-страційної служби Чернівецького міського управління юстиції. Під час шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні характери та погляди на життя, через що між ними часто виникали сварки та суперечки, що призвело до втрати почуття поваги та кохання, без яких сімейне життя неможливе. У зв`язку з вищевикладеним, просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , [INFO] , який було зареєстровано 09.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом №1046. Також, позивач просив суд малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з ним, [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з п.4 ч.6 ст.19 ЦПК України, малозначними справами є справи про розір-вання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провад-ження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.04.2024 року від-крито спрощене позовне провадження з викликом всіх сторін по справі. 26.04.2024 року ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи без са-мостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Чернівецької міської ради. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Клецько Ю.С., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. По-зивач просив не надавати строк для примирення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у пов-ному обсязі. Вказала, що їхня спільна донька проживає разом з батьком, [PERSON] , а також пояснила, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, в судове засідання не з`явилась, будучи на-лежним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи. Надала заяву, згідно якої просила розглянути справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані позивачем документи і ма-теріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 09.07.2015 року. Шлюб зареєстровано Відді-лом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1046 (а.с.12). На даний час шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сторони про-живають окремо та не бажають збереження сім`ї, наполягають на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`яв-лений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що по-дальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін, а тому шлюб має бути розірваний. Вирішуючи позовну вимогу позивача про залишення дитини проживати з ним, суд виходить з наступного. Згідно з частинами 2, 8,9 ст.7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулю-вання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням ін-тересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливо-сті, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, куль-турного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, від-повідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основ-ної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ча-стина 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами 1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кож-ного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розви-ток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчан-ня, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовува-тися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, під-готовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, мило-сердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між на-родами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпе-чити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за вихо-вання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть ос-новну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і со-ціального розвитку дитини. У частині 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винят-ком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відпо-відно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкра-щих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому ви-падку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця про-живання дитини. Відповідно до частин 2, 4 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнад-цяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встанов-люються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в яко-му вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо ди-тини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця прожи-вання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце про-живання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окре-мо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихиль-ність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що ма-ють істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.161 СК України суд не може передати дитину для прожи-вання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвит-кові дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про прак-тику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розір-вання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.11). При цьому, в порушення ч.1 ст.188 ЦПК України, у позові не викладено обставин і не зазначено доказів, яким чином пов`язані між собою основна та похідна позовні вимоги, оскільки вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання ди-тини не взаємопов`язані між собою, регулюються різними нормами права і вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу не залежить від вирішення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини відповідно до вимог ст. 161 СК України. Також, суд звертає увагу, що позивачем не подано жодного належного та допу-стимого доказу, яким підтверджується факт проживання дитини [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . Окрім того, суд звертає увагу, що спір між сторонами щодо залишення проживан-ня дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] - відсутній. Сторони домови-лись, що дитина залишається проживати разом з батьком, про що повідомили суд під час судового засідання. Враховуючи викладене а також відсутність фактичного спору між батьками щодо місця проживання дитини, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині залишення проживання дитини з батьком. На підставі викладеного та

Outcome: partial