Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

В вересні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 41-44) до відповідачів: АТ «Комінбанк» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: - визнати недійсним договір поруки № G10596/22/Р від 14 квітня 2022р. (далі по тексту договір поруки), який було укладено в забезпечення виконання зобов`язання за договором № G10596/22 про надання банківської гарантії від 14 квітня 2022р. між відповідачами 1, 2. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 28 вересня 1996р. вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В шлюбі у них народилися діти. 14 квітня 2022р. її чоловіком було укладено з АТ «Комінбанк» оспорюваний договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого поручитель (відповідач 2) зобов`язується перед кредитором (відповідачем 1) солідарно відповідати за виконання принципалом в повному обсязі зобов`язань за договором № G10596/22 про надання банківської гарантії від 14 квітня 2022р., із усіма змінами та доповненнями, як укладеними так і такими, що будуть укладені в майбутньому, а саме: повернення суми оплаченої кредитором гарантійного платежу за гарантією, сплати грошових зобов`язань принципала за договором гарантії, комісій, а також можливої неустойки у розмірі та у випадках, передбачених договором гарантії. На думку сторони позивача, зазначений договір поруки повинен бути визнаний судом недійсним, на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 626, 638 ЦК України, ст. 65 СК України, оскільки на час укладення зазначеного договору, позивачка, як дружина відповідача 2 не надавала в установленому законом поряду згоди, на укладення її чоловіком оспорюваного договору. Крім того, сторона позивача вважає, що зазначений договір створює для неї додаткові зобов`язання, оскільки відповідач 2 розпорядився фактичної спільним майном подружжя, а також не врахував права та інтереси їх неповнолітніх дітей. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого порушеного права позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні і призначено справу в підготовче засідання. 02 січня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 51-54), в якому відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що правова позиція сторони позивача є помилковою, оскільки при укладені договору поруки, згода другого з подружжя не вимагається, при цьому сторона відповідача звертала увагу суду на правові висновки Верховного Суду зі спірних правовідносин. 18 січня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 61, 62), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наголошуючи, що відповідачем 1 у відзиві на позов не були враховані положення ст. 65 СК України. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача 1 на адресу суду не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Сторони про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. До судового засідання сторона позивача, сторона відповідача 1 клопотали перед судом про розгляд справи, у їх відсутність, сторона відповідача 2, в судові засідання не з`явилася, поважності причин неявки не повідомила, свого представника до суду не направила, у встановленому судом строк, відзив на позов не подавався. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 14 квітня 2022р. між відповідачем [PERSON] , який перебуває з 28 вересня 1996р. у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, та АТ «Комінбанк» було укладено договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого поручитель (відповідач 2) зобов`язується перед кредитором (відповідачем 1) солідарно відповідати за виконання принципалом в повному обсязі зобов`язань за договором № G10596/22 про надання банківської гарантії від 14 квітня 2022р., із усіма змінами та доповненнями, як укладеними так і такими, що будуть укладені в майбутньому, а саме: повернення суми оплаченої кредитором гарантійного платежу за гарантією, сплати грошових зобов`язань принципала за договором гарантії, комісій, а також можливої неустойки у розмірі та у випадках, передбачених договором гарантії. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що в силу положень ст. 65 СК України, вона, як дружина відповідача 2 не надавала в установленому законом поряду згоди, на укладення її чоловіком оспорюваного договору поруки. Крім того, сторона позивача вважає, що зазначений договір створює для неї додаткові зобов`язання, оскільки відповідач 2 розпорядився фактичної спільним майном подружжя, а також не врахував права та інтереси їх спільних неповнолітніх дітей. Відповідно до частин 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд із цим, для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного суду від 07 серпня 2019р. по справі № 753/18425/16, https://reyestr.court.gov.ua/Review/83589542). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У розумінні приписів наведених норм, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, що предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України, визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Наведене зазначив і Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018р. у справі №344/6145/16-ц. Також, тлумачення ст. ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019р. у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція зазначає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що відповідач 2, (її чоловік) фактично розпорядився спільним майном подружжя, проте протягом всього часу розгляду справи в суді належні та допустимі докази, в обгрунтування зазначених тверджень стороною позивача надані до суду не були. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у постановах від 07 червня 2023р. у справі № 375/306/21, від 07 липня 2021р. у справі № 420/370/19, від 18 листопада 2019р. у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019р. у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022р. у справі № 947/22756/19, від 22 червня 2022р. у справі № 757/15585/20 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19). Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023р. по справі №472/5/22 зробив висновок, що стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду, і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016р. у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах законне вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: dismissed