Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу надійшла вищевказана заява окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В обґрунтування заяви посилається на те, що він та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 лютого 2015 року. [INFO] у нас народився спільний син [PERSON] (малолітній), який мешкає разом із Заявником, самостійно ним виховується та повністю перебуває на його утриманні. Починаючи з 2021 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у листопаді 2022 року. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім`ю, що призвело до того, що подружжям не ведеться спільне господарство, сімейний бюджет (фінанси) розділений та ведеться окремо. Вже тривалий час (з листопада 2022 року) кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. При цьому, звертає увагу суду, що починаючи з листопада 2022 року, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з дружиною [PERSON] , він взяв на себе батьківські зобов`язання, самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який залишився проживати разом із ним. Вказує, що мати дитини, [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні їхнього спільного сина, [PERSON] , [INFO] . Мати з листопада 2022 року проживає окремо за адресою: [ADDRESS] (остання фактично відома адреса). При цьому зауважує, що пройшло майже 2 роки з того часу, як [PERSON] перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні їх сина, не турбується про нього, не цікавиться його станом здоров`я, матеріальну допомогу не надає. За останньою інформацією в найближчий час збирається переїжджати жити за кордон. Встановлення факту того, що дитина перебуває на утриманні та вихованні заявника, необхідний задля виникнення його права та обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, в тому числі можливості представляти інтереси неповнолітньої дитини у державних та комунальних закладах, бути представником під час оформлення медичних документів у закладах охорони здоров`я, органах влади для отримання соціальної допомоги. Також, юридична фіксація факту самостійного виховання та утримання ним дитини дуже нагальна, оскільки він хвилюється за життя та здоров`я свого малолітнього сина. Позаяк матір проживає окремо від дитини, а в Україні з 24 лютого 2022 року триває масштабна агресія Росії проти України та небезпечна ситуація спостерігається по всій території України, не виключенням є Дніпропетровська область та м. Кривий Ріг, які періодично обстрілюються військами держави-агресора, нагальним є вирішення питання стосовно переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері. Це буде в інтересах дитини у випадку негайної і нагальної необхідності переміщення дитини у безпечне місце з метою збереження життя та здоров`я сина, яким опікується лише він. Просить встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] . Встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері [PERSON] чи інших осіб. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просить вимоги заяви задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю за наявними у справі матеріалами. Представник заінтересованої особи - виконкому Металургійної у місті ради, служби у справах дітей Кость Р. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечує проти задоволення вимог заявника. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Заявник - [PERSON] та Заінтересована особа 1 - [PERSON] зареєстрували шлюб 14.02.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14 лютого 2015 року. [INFO] у подружжя народився спільний син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 17 серпня 2016 року, який мешкає разом із Заявником, самостійно ним виховується та повністю перебуває на його утриманні. З довідки, виданої сімейним лікарем [PERSON] встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 2024 року проходить у сімейного лікаря періодичні медичні обстеження, лікування. Запис на прийом дитини здійснював лише батько. На прийом дитину також завжди приводив батько. Рецепти на придбання ліків для лікування дитини надавалися батьку, відповідно забезпечення ліками здійснював лише батько. Про матір дитини лікарю нічого не відомо, на контакт з сімейним лікарем вона не виходила. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.06.2024, складеного начальником служби у справах дітей Виконкому Металургійної районної ради [PERSON] та головним спеціалістом служби у справах дітей Виконкому Металургійної районної ради [PERSON] , встановлено, що батько [PERSON] та син - [PERSON] мешкають удвох, для дитини створені належні умови для проживання, виховання та розвитку, стосунки в сім`ї доброзичливі. У зв`язку із намірами подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним батьком, в інтересах дитини, у заявника виникла необхідність встановити факт окремого проживання з матір`ю малолітнього сина та проживання дитини з батьком, самостійного виховання та знаходження сина на утриманні батька. Факти, які заявлені в заяві є юридичними, оскільки від їх встановлення залежить виникнення особистих прав як батька малолітньої дитини, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів сина, у тому числі, переміщення батька і сина без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо. Іншого позасудового порядку встановлення даних фактів, передбаченого законом, немає. Встановлення даних фактів не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростували даний висновок відсутні. Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані за юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям. Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного _ цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод п інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових зраз або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту: 2) перебування фізичної особи на утриманні, У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст.315 ЦПК України). В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» дам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових зраз громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних драв громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує давні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). У відповідності до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені статями 150-151 СК України. Приписами ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до драв та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Переважне право перед іншими особами на особисте виховання батьками дитини визначено ст. 151 СК України. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом, визнається ст.52 СК України. Згідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Згідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти токів, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч..1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька та матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до положень ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини», проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч. 3 ст. 11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що заявлені факти знайшли своє підтвердження, а тому заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved