Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

27.12.2023 директор ТОВ «Переяслав Буд»\~Р.Модебадзе звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Переяслав Буд» заборгованість по оплаті послуг вивезення твердих побутових відходів у розмірі 8908,87 грн, понесені судові витрати в розмірі 2684,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] , будучи споживачем послуг вивезення твердих побутових відходів за адресою: [ADDRESS] , вчасно не сплачувала кошти за надані послуги в добровільному порядку, внаслідок чого утворилася заборгованість по оплаті за послуги вивезення твердих побутових відходів у розмірі 8908,87 грн. Ухвалою суду від 12.01.2024 справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їй даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою суду від 07.03.2024 здійснено перехід до розгляду справи у спрощеному провадженні з викликом сторін на 27.03.2024. Справу знято з розгляду з 27.03.2024 на 17.04.2024 у зв`язку з перебуванням головуючого-судді у нарадчій кімнаті за результатами розгляду іншої справи. Судове засідання від 17.04.2024 відкладено на 20.05.2024 за заявою сторін про надання часу для примирення. Справу знято з розгляду з 20.05.2024 на 10.06.2024 у зв`язку з перебуванням головуючого-судді у нарадчій кімнаті за результатами розгляду іншої справи. Судове засідання від 10.06.2024 відкладено на 18.07.2024 за заявою сторін про надання часу для примирення. Представник позивача-адвокат Нестеренко Є.А. у судовому засіданні підтримав позов у частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Переяслав Буд» заборгованості за послуги вивезення твердих побутових відходів (далі - ТПВ) у розмірі 3384,00 грн за період з січня 2021 року по грудень 2023 року після корегування ТОВ «Переяслав Буд» заборгованості станом на 18.07.2024, понесених судових витрат. Відповідач [PERSON] , її представник-адвокат Чирка П.Г., позов визнали частково в частині заборгованості за послуги вивезення ТПВ з розрахунку тарифу на 1 особу за [PERSON] , починаючи з лютого 2022 року, мотивуючи розміщенням публічної пропозиції ТОВ «Переяслав Буд» в засобах масової інформації 06.01.2022 (а/с 12), обставинами смерті чоловіка [PERSON] 04.07.2023 відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , мобілізації сина [PERSON] 18.03.2022 відповідно до копії витягу з наказу Начальника першого віділу [INFO] від 18.03.2022 № 59, тимчасового переміщення невістки [PERSON] з березня-квітня 2022 року відповідно до копії довідки від 29.04.2022 № 2607-5001445357 (а/с 57-59). Сторона відповідача подала клопотання про застосування строків позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК україни, та просила відмовити у задоволенні позову за спливом позовної давності. Суд, вислухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позову та відмову у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності з огляду на таке. Відповідач [PERSON] є платником послуг з вивезення ТПВ з особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Послуги з вивезення ТПВ на території міста Переяслав-Хмельницький з 2016 року, та на території Переяславської міської територіальної громади з 2021 року здійснює ТОВ «Переяслав Буд», згідно з рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради від 14.06.2016 № 01-18-УІІ «Про затвердження результатів конкурсу на право на надання послуг з збирання та вивезення побутових відходів на території м.Переяслав-Хмельницький» та рішенням Переяславської міської ради від 17.06.2021 за № 121-12-УІІІ. Відповідно до Публічного Договору про надання послуг із вивезення побутових відходів від 01.01.2021, який відповідає Типовому договору, затвердженому КМУ від 10.12.2008 № 1070, та який опублікований в офіційному виданні - газеті «Вісник Переяславщини» № 1 від 06.01.2022, споживач зобов`язується оплачувати в установлений договором строк надані йому послуги з поводженням побутовими відходами. Фактом приєднання споживача [PERSON] до умов Договору про надання послуг із вивезення побутових відходів є прийняття оферти у вигляді конклюдентних дій, а також відсутність заперечень проти договору, що підтверджується наявним в матеріалах справи Публічним договором про надання послуг з поводження з побутовими відходами. Нарахування плати за надання вказаних послуг за адресою по [ADDRESS] , споживач - [PERSON] , на ім`я якої відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , проводиться згідно з тарифами, затвердженими рішенням виконкому міської ради № 388-21 від 31.10.2016, № 84-04 від 27.03.2018, № 207-20 від 18.06.2020, № 495-25 від 21.12.2021. Відповідач у встановленому законом порядку не відмовлявся від надання послуг ТОВ «Переяслав Буд» за наведеною адресою, як видно з представлених відповідачем доказів тільки на час судового провадження звернувся до ТОВ «Переяслав Буд» з документами на підтвердження зменшення кількості осіб, які використовують послуги з вивезення ТПВ. Із довідки про заборгованість, долученої до матеріалів справи, вбачається, що відповідач за період з серпня по грудень 2020 року сплатив за вивезення ТПВ, а з січня 2021 року по листопад 2023 року включно за надані послуги оплату не вносив. Свої обов`язки щодо оплати за надані ТОВ «Переяслав Буд» послуги з вивезення ТПВ відповідач належним чином не виконує з січня 2021 року. Відповідно до наданого розрахунку боргу по особовому рахунку на ім`я [PERSON] № 2147-2 загальна сума боргу за період з травня 2016 року по листопад 2023 року - 8908,87 грн. Таким чином, відповідач як споживач плату за послуги з вивезення ТПВ не сплачує з січня 2021 року без поважних причин, своїми діями порушуючи зобов`язання щодо оплати наданих послуг. Як зазначено в\~ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»\~до житлово-комунальних послуг належить послуга з поводження з побутовими відходами. Згідно з пунктом 5 ч. 2. ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, в тому числі оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно з частиною 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Як відзначив у постанові у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 Верховний Суд України, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно з частиною 2 ст. 12 цього Закону договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами частини 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Статтею 625 ЦК України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1\~ст. 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач як особа, на ім`я якої відкрито особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , плату за послуги з вивезення ТПВ вносила не в повному обсязі, своїми діями порушуючи зобов`язання щодо оплати комунальних послуг, що є підставою для стягнення із неї суми заборгованості за надані послуги зі збирання та вивезення твердих побутових відходів у розмірі 3224,00 грн. Таким чином, відповідач в порушення зазначених вимог не виконує свій обов`язок щодо сплати коштів за послуги зі збирання та вивезення твердих побутових відходів, борг має місце і виник з підстав, зазначених позивачем. Судом установлено, що [PERSON] як споживач послуг зі збирання та вивезення ТПВ зареєстрована у будинку [ADDRESS] з 19.08.2020, відкорегований розрахунок складений за період з січня 2021 року, а тому суд не може погодитись з періодом за первинним розрахунком заборгованості, який включає заборгованість з травня 2016 року до листопада 2023 року, за яким позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з відповідача (а/с 14-15). Так, [PERSON] значиться зареєстрованою в житловому будинку за наведеною вище адресою з 19.08.2020 та станом на момент пред`явлення позову, що слідує з інформації з реєстру Переяславської територіальної громади (а/с 38, на зворотній стороні), складеного ТОВ «Переяслав Буд» розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] . Крім цього, позивачем під час судового провадження ураховано обставини, що свідчать про зменшення кількості осіб у будинку, які користувались послугами зі збирання та вивезення ТПВ - смерті чоловіка [PERSON] , мобілізації сина [PERSON] , переміщення невістки [PERSON] , що вбачається з відкорегованого розрахунку заборгованості. Таким чином, саме з січня 2021 року з врахуванням оплати послуг відповідачем [PERSON] за серпень-грудень 2020 року (297,00 грн у серпні 2020 року, 95,00 грн у вересні та жовтні 2020 року, за місячною платою за послуги по встановленому тарифу з розрахунку 4 осіб, за кожен місяць із серпня по грудень 2020 року, в сукупному розмірі 122,00 грн), відповідач повинен нести відповідальність за сплату житлово-комунальних послуг, що постачаються за вказаною адресою. Суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково в частині стягнення заборгованості з [PERSON] за послуги зі збирання та вивезення ТПВ за період з січня 2021 року по листопад 2023 року в розмірі 3224,00 грн. Суд вважає, що клопотання представника позивача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності за період з 19.08.2020 (дата реєстрації [PERSON] за наведеною вище адресою) припав на період карантину, запровадженого по всій території України з 12.03.2020, під час якого строки, визначені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з 19.08.2020 по кінець 2023 року не входить у строки позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 36% від 2684,00 грн (суми сплаченого судового збору), що становить 966,24 грн.

Outcome: partial