Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

27.07.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. З приводу визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю зазначено, що це найкраще відповідає інтересам дитини, оскільки батько дитини проживає окремо від сім`ї, не займається вихованням дитини, дитина перебуває на утриманні матері та наразі згоди між батьками щодо визначення місця проживання дитини дійти неможливо. Також зазначено, що матір забезпечує дитину належними житловими умовами, займається її вихованням, забезпечує всім необхідним, а отже визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю як найкраще відповідає інтересам дитини. 19.09.2023 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого судового засідання. Витребувано у Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] ( [INFO] ), з матір`ю [PERSON] . 06.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому зазначено, що позовну вимогу щодо розірвання шлюбу відповідач визнає, однак у задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю просить відмовити, в обґрунтування чого зазначив, що позов не містить жодних доказів, які підтверджують твердження відсутності участі відповідача у вихованні дитини, перебування дитини на утриманні позивача, самоусунення від виховання дитини з боку відповідача. Також відповідач просив не долучати до матеріалів справи інші докази, які будуть долучатися після подання позову з боку позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору з огляду на їх недопустимість. 24.04.2024 на виконання ухвали суду від 19.09.2023 від Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР до суду надійшов висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 23.04.2024. 02.05.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. 16.05.2024 від представника відповідача та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без участі сторони відповідача та третьої особи. 06.06.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про об`єднання справ №\~522/14786/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини та справи № 522/6965/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини в одне провадження, у задоволенні якого ухвалою суду від 06.06.2024 відмовлено. 06.06.2024 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.07.2024 від представника відповідача та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. 18.06.2024 сторони в судове засідання не з`явились. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. В силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Сімейного кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 20.02.2021, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 241, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу 07.03.2021 у сторін народилась дитина [PERSON] , про що 11.03.2021 складено відповідний актовий запис № 267, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.03.2021. Судом встановлено, що сімейні відносини припинені остаточно. Позовну заяву подано до суду 27.07.2023, відповідач визнав вимогу щодо розірвання шлюбу, та у сторін було достатньо часу для усвідомлення відсутності наміру збереження шлюбу та примирення подружжя. Збереження родини стало неможливим, шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини, що у відповідності зі ст. 112 СК України є підставою для розірвання шлюбу, а отже позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає та зареєстрований разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання № Г4-121877-ф/л від 27.06.2023 (на ім`я [PERSON] ) та № Ф4-121832-ф/л від 27.06.2023 (на ім`я [PERSON] ). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування від 23.04.2024 № 01-11/521/1вих. визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до мотивувальної частини зазначеного висновку зазначено, що згідно з довідки, виданої КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №0523 від 26.10.2023, гр. [PERSON] , [INFO] згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центру не значиться. На психіатричному та наркологічному обліку не перебуває. Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ВР-001676547 від 25.10.2023, наданою Департаментом інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, гр. [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 25.10.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Окрім того, відповідно до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , фахівцями із соціальної роботи відділом соціальної роботи ЦСС ОМР у Приморському районі 22.01.2024 здійснено відвідування за місцем проживання гр. [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] : [ADDRESS] , про що складений акт оцінки потреб сім`ї/особи. Родина мешкає у власній п`ятикімнатній квартирі. В наявності водо-, газо-, електро-, теплопостачання. У дитини є окрема кімната, ліжко, стіл, шафа для особистих речей, речі відповідно віку та сезону. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2023 та ухвалою суд від 11.10.2023 про виправлення описки, стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 30.06.2023 і до досягнення ним повноліття. Також з зазначеного висновку вбачається, що Службою у справах дітей Одеської міської ради на адресу [PERSON] було направлено лист з метою з`ясування його думки. Працівниками служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації в місті Києві було здійснено відвідування [PERSON] за адресою [ADDRESS] , однак двері квартири ніхто не відчинив. У зв`язку з чим обстежити умови проживання (перебування) [PERSON] , підтвердити або спростувати проживання (перебування), з`ясувати думку стосовно заяви [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , не надалось можливим. Працівниками Служби було направлено запрошення з`явитися для надання пояснень по суті спору, однак [PERSON] на запрошення не з`явився, пояснення не надав, провести оцінку потреб сім`ї/особи, не надалось можливим. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово акцентував, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. З огляду на викладене, встановивши всі обставини справи у їх сукупності, врахувавши ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Окремо суд зазначає, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати. В подальшому, з урахуванням обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, а після досягнення [PERSON] чотирнадцяти років, він вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати. Враховуючи часткове визнання позову відповідачем, відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1\~610,40 грн. У зв`язку з застосуванням графіків відключення світла та перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці з 08.07.2024 по 12.07.2024, повний текст рішення складено 15.07.2024.

Outcome: approved