Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею і відповідачем, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 09 жовтня 2020 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітнього сина [PERSON]. Більше ніж півроку з відповідачем не підтримують подружніх стосунків, хоча і проживають за однією адресою. За цей час переконалася, що в них немає спільних інтересів, бажання бути разом не має, живуть кожен своїм життям і не намагаються перейнятися проблемами один одного. Подальше спільне проживання у шлюбі з відповідачем є неможливим. Збереження шлюбу суперечить їх інтересам, інтересам сина, який змушений спостерігати негативні події в сім`ї, що має істотне значення. Син проживає разом з нею (окремо від відповідача) і спір з цього приводу між ними відсутній. У зв`язку з тим, що відповідач частково надає кошти для утримання сина і нерегулярно, вважає за необхідне, щоб аліменти були призначені судом. Відповідач офіційно не працевлаштований, однак має неофіційний дохід, а отже, і має можливість сплачувати аліменти. Ухвалою від 12 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. У поданій до суду заяві від 15 липня 2024 року позивач просить розгляд справи проводити без її участі, позов підтримує повністю. Відповідач позов визнав частково. Не заперечує щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Проти розірвання шлюбу заперечує, оскільки є православним християнином, уклав з позивачем церковний шлюб, а тому бажає надалі перебувати з нею у шлюбі, щоб син проживав у повній сім`ї. Суд, заслухавши відповідача, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 жовтня 2020 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 06 жовтня 2021 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Син сторін зареєстрований та проживає з матір`ю (позивачем) за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідками Центру надання адміністративних послуг у місті Рівному про реєстрацію місця проживання особи № 49567 від 13 листопада 2020 року, № 57409 від 07 жовтня 2021 року та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина третя статті 56 СК України встановлює право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушувати до припинення шлюбних відносин, примушувати до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом (ч.4 ст.56 СК України). Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. За положеннями ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Добровільність шлюбу є однією з основних засад сімейного законодавства України. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя суперечить її інтересам, відсутні підстави для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним. Щодо доводів відповідача про необхідність збереження сім`ї в інтересах малолітнього сина, то таке збереження можливе за умови, що дитина буде зростати в атмосфері любові та поваги як до неї самої, так і між батьками як подружжям. З огляду на небажання позивача надалі перебувати у шлюбі та відсутність у неї почуття любові та поваги до чоловіка створення таких умов за вказаних обставин не виявляється можливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірвання шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим, а тому позовну вимогу про розірвання шлюбу належить задовольнити. Стаття 180 СК України встановлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи визнання відповідачем позову в частині стягнення аліментів та беручи до уваги, що таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За правилами ст.141, 142 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в сумі 1211,20 грн. Враховуючи визнання позовної вимоги про стягнення аліментів, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 50 відсотків судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, що становить 605,60 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved