Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Курахівської міської ради Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що він та відповідачка перебувають у шлюбі з 10 березня 2016 року. Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області, про що 10 березня 2016 року складено відповідний актовий запис № 20, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі у них народився син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим 06.09.2016 року виконавчим комітетом Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області, актовий запис № 74. Позивач зазначає, що майже відразу після народження сина, сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідачка почала нехтувати сімейними цінностями, між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко є дитини, що також тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання. Відповідачка не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім`ї, вона не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між ним та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На підставі такого відношення до позивача, він втратив до відповідачки почуття любові та поваги, які були у нього під час укладання шлюбу. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їх відносин, а спроби примирення між ними не приносять жодних результатів. Тому, це лише погіршить стан їх відносин з відповідачкою та продовжить їх перебіг в часі. Позивач переконаний, що вони з дружиною мають різні характери, протилежні погляди на життя, обов`язки та захоплення, що виключає їх подальше спільне життя. Збереження їх шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх сина, оскільки він не має наміру бути в зареєстрованому шлюбі з дружиною, з якою він не бажає сумісно проживати у подальшому. Крім того, щоб у подальшому між позивачем та відповідачкою не виник спір по володінню до майна, яке він, можливо, придбає в подальшому за належні йому особисті кошти (згідно ст.60 СК України майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності), шлюб між ним та відповідачкою треба розірвати. На даний час ведення між ними спільного господарства та шлюбні відносини припинено, окремо проживають з 2023 року. Вважає, що причини, які спонукають його наполягати на розірвання шлюбу, є обґрунтованими. Майнових спорів на даний час між ними немає. Даний шлюб і у позивача і у відповідача перший. Сім`я існує формально. Однією з причин припинення сімейних відносин являється те, що дружина [PERSON] зраджує, виїхала за своїм коханцем до міста Дніпро, як вона пояснила, щоб бути ближче до нього, син заважає їй налаштовувати особисте життя. Після фактичного припинення сімейних відносин дитина, залишилась на утриманні позивача, він працює та має стабільний та достатньо високий заробіток. Син тяжко сприйняв від`їзд матері, потребує психологічної підтримки. Відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, дуже рідко телефонує й лише на пару хвилин; син займається футболом, але відповідачка його в цьому не підтримує й не цікавиться; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти, не заперечує проти того, щоб син мешкав разом з ним, так як у неї відсутній час для його виховання. Відповідачка протягом останніх трьох місяців майже не телефонує, не кажучи вже про те щоб зустрітися та поспілкуватися з сином, стверджує що у неї немає вільного часу. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановлений законодавством строк та порядок, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановлений законодавством строк та порядок. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Стаття 105 ч. 1 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них. Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей, що має істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом встановлено, що позивач має постійне місце проживання, доглядає сина, утримує його матеріально, не курить, спиртні напої не вживає, аморальний спосіб життя не веде. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

Outcome: approved