Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні та вихованні. Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 07.02.2011 справа №2-41/2011, шлюб, зареєстрований 22.12.2007 року відділом РАЦС Сквирського РУЮ Київської області, актовий запис № 213, між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. У 2018 році позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 09.06.2018, актовий запис №38. [PERSON] жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться успіхами в освіті, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Також не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не бере будь-якої участь у вихованні та матеріальному утриманні сина. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності є підтвердженням свідомого ухилення відповідача від виховання дитини. Рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради від 06.06.2023 №20/16 затверджено висновок органу опіки та піклування Сквирської міської ради про доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З урахуванням наведеного, позивач просить позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; стягнути на її користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.24). Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Правом на подання відзиву не скористався, письмових заяв чи клопотань не надав (а.с. 15, 19, 28). Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник подала до суду заяву про визнання позовних вимог та просить справу розглянути у її відсутності (а.с. 29, 30). Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що відповідач [PERSON] , 1987 року народження, є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.06.2008 року серії [NUMBER] (а.с. 7). Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07.02.2011 справа №2-41/2011, шлюб, зареєстрований 22.12.2007 року відділом РАЦС Сквирського РУЮ Київської області, актовий запис № 213, між [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а.с. 8, 21). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачкою та знаходиться повністю на її утриманні. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07.02.2011 справа №2-40/2011, стягнуто з [PERSON] щомісячно аліменти на користь дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 400,00 гривень і до повноліття дитини (а.с. 20). Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню від 07.06.2023 №16635, станом на 01.06.2023 заборгованість становить 10278,04 гривень (а.с.22-23). Рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради від 06.06.2023 №20/16 затверджено висновок органу опіки та піклування Сквирської міської ради про доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться станом здоров`я дитини, не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні, свідомо ухиляється від спілкування з сином. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У ст. 155 СК України вказано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 1, 2 ст. 157 СК України). Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надаються дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, та і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Наявні у матеріалах справи докази підтверджують посилання позивачки на те, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Протягом розгляду справи відповідач для себе належних висновків не зробив, не підтвердив належними та допустимими доказами протележне. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем його малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що [PERSON] намагався виконувати батьківські обов`язки. Відповідач формально ставиться до необхідності виконання обов`язку щодо утримання дитини, сплати аліментів. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , не зашкодить інтересам дитини, його подальшому вихованню та утриманню. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , його свідоме нехтування своїми обов`язками як батька, його небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави у розмірі 1211,20 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved