Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Короткий зміст заяви. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина. Мотивує заявлені позовні вимоги тим, що між ним та [PERSON] 18 листопада 2007 року було укладено шлюб, від якого у них народився син [PERSON] - [INFO] . Стверджує, що вказаний шлюб між розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2018 року. Посилається на те, що 30 травня 2024 року між ним та [PERSON] укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її виконанні, згідно умов якого визначено, що [PERSON] , [INFO] буде перебувати на утриманні батька, виховуватись ним та проживатиме разом з батьком. Заявник стверджує, що мати дитини, [PERSON] самоусунулась від участі у вирішення питань життя дитини [PERSON] , весь тягар виховання, утримання та піклування про сина покладено на нього, заявника. Зазначає, що він з червня 2019 року самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням сина, [PERSON] , добросовісно виконує свої батьківські обов?язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує його усім необхідним. Вказує на те, що встановлення даного факту має для нього важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть йому можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, змінити місце проживання сина та після закінчення воєнного стану виїхати з ним за кордон без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною, користуватись гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. Просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним, [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Рух справи та позиція сторін. Ухвалою суду від 21.06.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив задовольнити заяву в повному обсязі. Заінтересована особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відстуності. Зазначила, що з вимогами заявника погоджується в повному обзясі, оскільки з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] їхня спільна дитина [PERSON] дійсно перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька. Відповідно до\~ст.ст. 3, 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.5 ч.2\~ст. 293 ЦПК України\~в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно змісту ч. 2\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз?яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Досліджені докази, надані сторонами, оцінка суду і застосовані норми права. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 18 листопада 2007 року укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений відповідний актовий запис №2592, який був розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2018 року (а.с.9). За період спільного проживання у подружжя народився син [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 08.08.2017, що видано повторно (а.с.8). 30 травня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її виконанні, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. Згідно п.1.1. визначено, що [PERSON] , [INFO] буде перебувати на утриманні батька, виховуватись ним та проживатиме разом з батьком (а.с.10). 13 червня 2024 року комісією служби у справах дітей Чернівецької міської ради складено акт обстеження житлово-побутових умов, яким встановлено що [PERSON] проживає з сином [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Дане також підтверджується Витягом зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та довідкою про склад сім`ї (а.с.11-12, 16). Згідно Характеристики №02-03/112 від 20.05.2024 року [PERSON] навчається в 9-му класі Чернівецького ліцею №18 Чернівецької місько ради (а.с.13). Відповідно до відповіді на запит адвоката №65 від 24.05.2024 року, наданою Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча поліклініка» дитина [PERSON] обслуговується в зазначеному медичному закладі з народження, декларація укладена з лікарем-педіатром амбулаторного-поліклінічного відділення ПМД №2 [PERSON] , дитину з питань його здоров?я та з проведення планового профілактичного огляду приводить тато, всі рекомендації лікарів виконує. (а.с.14-15). Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частинами 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких. Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: 1.забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; 2.забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; 3.покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; 4.надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; 5.заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини. Системний аналіз приписів ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини дає підстави виснувати, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо. Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях (постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953), що зводиться до вирішення питань, які стосуються цивільних прав, у тому числі сімейних, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, відноситься до юрисдикції цивільного суду. Згідно зі\~статтею 318 ЦПК\~України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу. За змістом частини першої статті 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).\~ Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків. Як було встановлено судом, мати дитини, [PERSON] не заперечує проти встановлення факту самостійного виховання заявником [PERSON] сина [PERSON] , оскільки це відповідає інтересам дитини з огляду на те, що вона не має фізичної та матеріальної можливості піклуватись про нього. Матір дитини добровільно погодилася з тим, щоб дитина [PERSON] , [INFO] проживав разом з батьком, та залишила дитину на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан здоров`я, займається розвитком дитини, як духовним так і фізичним. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у\~статті 315 ЦПК, не є вичерпним, факт самостійного виховання дитини і її утримання необхідний заявнику [PERSON] , оскільки пов`язаний зі\~здійсненням особистих немайнових чи майнових прав. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався заявник як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява грунтується на законі та підлягає до задоволення.

Outcome: approved