Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просив: визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 27.03.2023 між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121; відновити становище, яке існувало до порушення: припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000); скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольги Олегівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2023, індексний номер 66947336; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги позивач, зокрема, обґрунтовує тим, що в провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, обвинувальний акт скеровано до суду і справі присвоєний номер в суді №461/948/22, а потрепілим визнаний [PERSON] , який в межах кримінального провадження також заявив до [PERSON] цивільний позов відповідно до якого сума позовних вимог складає 19000,00 доларів США та 1000000,00 грн. В межах вказаного кримінального провадження в справі №461/948/22 судом в порядку забезпечення вимог потерпілого (позивача) постановлено ухвалу від 20.03.2023 про накладення арешту на квартиру обвинуваченої [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у вказаному судовому засіданні приймали участь як захисники обвинуваченої, так і сама [PERSON] в режимі відеоконференції, і тому їм безпосередньо вже 20.03.2023 було відомо про прийняте судом рішення про накладення арешту на квартиру. Однак, згодом стало відомо, що 27.03.2023 було посвідчено нотаріально договір дарування вказаної квартири, в якому дарувальник - [PERSON] , а обдарована особа - [PERSON] . Позивачем зазначено, що вказаний правочин було вчинено між відповідачками з єдиною метою - приховати майно та унеможливити в майбутньому звернення стягнення на майно, враховуючи, що сторони договору дарування є близькими родичками і договір є безоплатним. Сторона позивача вважає, що в даному випадку є всі підстави вважати, що договір дарування від 27.03.2023 за реєстровим №121, який був укладний між обвинуваченою (та відповідачкою за цивільним позовом у кримінальній справі) [PERSON] та [PERSON] , є фраудаторним - як такий, що вчинений всупереч інтересам [PERSON] і направленим на приховування свого майна і намір уникнути майнової відповідальності та не допустити його обтяження з подальшим використанням для задоволення вимог кредитора. Позивач у позові також стверджує, що оспорюваний правочин, у розумінні ст. 234 ЦК України, є фіктивним, оскільки укладений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку погасити суму шкоди у випадку задоволення позову в межах кримінального провадження, тобто, даний договір укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності. Крім того, посилається на приписи ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦПК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, з метою захисту та відновлення своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2023 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою від 08.12.2023 частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. 01.02.2024 надійшов відзив від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Ходака В.В. в якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що визначившись із предметом позову, позивач не вказав чітко про підстави для визнання договору дарування недійсними. Зазначає, що фраудаторні договори відомі як правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересів кредиторів, однак сторони у вказаному спорі не є боржниками або кредиторами. А також вказано звернуто увагу на сталість судової практики щодо стягнення моральної шкоди під час розгляду цивільних спорів в межах кримінальних проваджень при визначенні розміру моральної шкоди, яка значно менше зазначеної потерпілим, як цивільним позивачем в кримінальному провадженні і враховуючи накладення арешту на іншу квартиру в м. Обухів, тому додаткового забезпечення позову не потребується. У відповіді на відзив, яка долучена до справи 29.02.2024, представником позивача адвокатом Пшевлоцьким Ю.М., зазначено, серед іншого, що хибним є міркування відповідачки [PERSON] по те, що сторони начебто на є боржником і кредитором та вказано на недоречність надання вказаною своїх міркувань щодо цивільного позову [PERSON] , заявленого ним в межах кримінального провадження. У відповідних запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ходака В.В., наголоено, про відсутність підстав у позивача стверджувати, що у вказаних правовідносинах позивач є стягувачем, а відповідачка - боржником, оскільки цивільний позов в межах кримінального провадження не розглянутий по суті. Також зазначає, що представник позивача в заявах по суті фактично зазначає взаємовиключні висновки щодо юридичної природи оспорюваного правочину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.02.2024 року на часткове задоволення клопотанням представника позивача витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Вподальшому, 31.05.2024 надійшов відзив відповідачки [PERSON] в якому містяться заперечення проти позову і вказано на те, що вона проживає у вказаній квартирі, таким чином настання реальних наслідків після вчинення правочину фактично відбулося, що виключає можливість визнання його фіктивним. У відповіді на відзив відповідачки [PERSON] , який надійшов до суду 02.06.2024, представник позивача зазначив, що підставою для позовних вимог являється те, що Договір дарування слід віднести до кола фраудаторних правочинів (вчиненим на шкоду кредитору шляхом використання приватно-правового інструментарію з метою уникнення сплати коштів/відшкодування шкоди чи виконання судового рішення). При цьому, фраудаторні правочини можуть кваліфікуватися і як фіктивні, і як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, і як такі, що порушують публічний порядок. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.06.2024 року закрито підготовче провадження у даній справі, розгляд справи призначено по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а представники відповідачів заперечували проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, обвинувальний акт скеровано до суду і справі присвоєний номер в суді №461/948/22 (а.с.29-34). У вказаному кримінальному провадженні потрепілим визнано [PERSON] , який в межах кримінального провадження заявив до [PERSON] цивільний позов відповідно до якого сума позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди складає 19000,00 доларів США та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог - 1000000,00 грн. сума моральної шкоди (а.с. 35-42). Із наявних в матеріалах справи відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 19.03.2023 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - зареєстроване 02.02.2023 за [PERSON] (а.с.43). Вподальшому, на задоволення відповідного клопотання [PERSON] , як потерпілого та цивільного позивача у вказаному кримінальному провадженні, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2023 з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні накладено арешт на квартиру обвинуваченої [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.45-46). В обґрунтування зазначеної ухвали, серед іншого, зазначено, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим. Отже, при вирішенні питання про накладення арешту враховується розумність та співмірність обтяження права власності завданням кримінального провадження. Таким чином, враховуючи те, що потерпілим в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов, для забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, враховуючи очевидну співмірність вартості майна та розміру заявленої шкоди, беручи до уваги можливість відчуження обвинуваченою такого майна, суд прийшов до висновку, що клопотання підлягає до задоволення (а.с.46). При цьому, у вказаному судовому засіданні Галицького районного суду м. Києва 20.03.2023 приймали участь як захисники обвинуваченої - Лісіцький В, Рябчук І.В. , так і сама обвинувачена [PERSON] в режимі відеоконференції, а тому суд прийшов до висновку, що всім учасникам судового розгляду безпосередньо вже 20.03.2023 було відомо про прийняте судом рішення про накладення арешту на квартиру. Таким чином, з дня прийняття ухвали Галицьким районним судом м. Львова від 20.03.2023 у справі №461/948/22 про накладення арешту на квартиру обвинуваченої, таке судове рішення стало обов`язковим для всіх суб`єктів. Однак, після накладення арешту на квартиру, 27.03.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121, про що міститься відповідний запис (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000) в Інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1 а.с 53-54; т.2 а.с. 1-3). Судом встановлено, що вказана квартира була відчужена відповідачкою [PERSON] своїй донці - відповідачці [PERSON] , про що свідчать наявні в матеріалах копіях договору дарування та документів, на підставі яких він був засвідчений, зокрема свідоцтва про народження [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що її матір`ю являється [PERSON] , яка вподальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (т.2 а.с. 24, 29). При цьому, стороною відповідачів не заперечувався факт своєї обізнаності, як до, так і під на час укладання договору дарування, про наявність арешту на вказане нерухоме майно для забезпечення позовних вимог цивільного позивача (потерпілого), накладений ухвалою Галицького районного суду м.Києва 20.03.2023 в межах кримінального провадження в якому [PERSON] є обвинуваченою, а позивач потерпілим. Звертаючись до суду із вказаним позовом, сторона позивача, обґрунтовуючи вимоги, вказувала на ту обставину, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, як такий, що був вчинений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку по відшкодуванню шкоди у випадку задоволення цивільного позову у справі №461/948/22, тобто відповідачі «вжили право на зло» [PERSON] , і тому уклали цей договір дарування йому на шкоду. Зазначав, що цей правочин уражений дефектами, які тягнуть за собою його недійсність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 в справі Справа № 369/11268/16-ц висловила наступну позицію. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Також, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у цій справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вже зазначалось, відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (позиція Великої Палати Верховного Суду згідно постанови від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір дарування вчинений між близькими родичами (мати подарувала квартиру доньці), вчинений безоплатно, такі дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого рішення суду, оскільки такий правочин був здійснений після встановлення судової заборони на таке відчуження, хоча всі сторони були обізнані про обов`язкову, і для сторін також, дію ухвали Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2023, якою забезпечений цивільний позов у кримінальному провадженні - накладено арешт на квартиру обвинуваченої [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , отже, обвинувачена в кримінальній справі [PERSON] свідомо і всупереч наявності заборони (арешту) на своє майно - подарувала його своїй доньці [PERSON] , хоча могла передбачити для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на майно при виконанні цивільного позову в межах кримінального провадження. Таким чином, позовні вимоги визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 27.03.2023 між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121 - підлягає задоволенню. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України), таким чином, оскільки відповідачі використали договір дарування під час дії заходу забезпечення позову (арешту на вказане нерухоме майно), про який вони були обізнані до укладення спірного договору дарування, направленого на відчуження майна, для унеможливлення звернення стягнення на це майно в майбутньому (за наявності відповідних підстав), чим зумовили для позивача настання негативних наслідків, тому обрання стороною позивача такого способу захисту як відновити становище, яке існувало до порушення шляхом припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000), а також скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольги Олегівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2023, індексний номер 66947336, - підлягає задоволенню. Однак, позовні вимоги визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду в цій частині (про визнання права власності за відповідачкою) не може замінити ту правову підставу, відповідно до якої [PERSON] його набула (свідоцтво про право на спадщину за законом) до її відчуження [PERSON] , а для визнання нових/інших підстав саме для набуття права власності на вказане майно за [PERSON] - правові підстави відсутні. Разом із тим, відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Таким чином, з врахуванням п.4 ч.2 ст.16 , 216 ЦК України, ст.5 ЦПК України, відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири [ADDRESS] [PERSON] , є ефективним для захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах і підлягає застосуванню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку часткове задоволення позову . Щодо розподілу судових витрат, суд керується правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі по 1342,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial