Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

В червні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, в якому просив суд: - визнати протиправними та припинити дії відповідача щодо порушення права власності позивача на автомобіль «Mercedes Benz G 500» д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , що вчиняється шляхом незаконного утримування останнього; - зобов`язати відповідача негайно повернути позивачу зазначений вище автомобіль. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником цього автомобіля. Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090012866 від 06 листопада 2013р. зазначений автомобіль було вилучено у позивача, і слідчою Солом`янського РУ ГУ МВС України Світличною Н.І. вказаний автомобіль був поміщений для зберігання на майданчик ДП МВС України «Інформ Ресурси». В подальшому ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014р. по справі № 760/4080/14-к було накладено арешт на майно позивача (цей автомобіль), як підозрюваного, у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цим майном. На думку позивача, відповідач незаконно утримує його автомобіль без відповідних правових підстав. Крім того, в 2022р. позивачем було встановлено факт відсутності його автомобіля за місцем зберігання та використання автомобіля працівником поліції. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого цивільного права (права власності) позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2023р. відмовлено у відкритті провадження по справі, в частині вимог про визнання протиправними та припинення дії відповідача щодо порушення права власності позивача на автомобіль «Mercedes Benz G 500» д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , що вчиняється шляхом незаконного утримування останнього. Роз`яснено позивачу, що з вказаними вимогами слід звертатись в порядку кримінального судочинства. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, в частині вимог про зобов`язання повернути майно, і призначено справу в підготовче засідання. Також зазначеною ухвалою суду, залучено до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Київську міську прокуратуру. 21 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому третя особа проти позову заперечила, зазначивши, що ні відповідач, ні третя особа не порушують право власності позивача на автомобіль, в тому числі, шляхом користування цим автомобілем. Також представник третьої особи, звертала увагу суду, що на теперішній час здійснюється судовий розгляд кримінального провадження Солом`янським районним судом м. Києва. 05 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що доводи та аргументи, які були зазначені третьою особою у відзиві на позов є безпідставними та необґрунтованими, оскільки саме відповідач здійснює перешкоджання позивачу, поза межами кримінального провадження, щодо користування належним позивачу автомобілем, утримуючи без відповідних правових підстав. При цьому, не здійснюючи належного зберігання автомобіля позивача. 13 жовтня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення третьої особи на відповідь на відзив, в яких третя особа заперечила проти задоволення позову, оскільки на думку третьої особи не відбулися, в розумінні цивільного законодавства порушення прав позивача зі сторони відповідача, оскільки стороною позивача не було надано до суду належні і допустимі докази, в обгрунтування заявлених вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 08 квітня 2024р. позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд, позов задовольнити. Представник відповідача та третьої особи, проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив. В судове засідання 08 липня 2024р. представники сторін, третьої особи не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, клопотали перед судом про розгляд справи у їх відсутність. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін, третьої особи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2014р. клопотання старшого слідчого СВ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличної Н.І. про проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12013110090012866 від 06 листопада 2013р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України задоволено. Надано дозвіл слідчому СВ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличній Н.І. дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Mercedes Benz G 500» д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014р. накладено арешт на майно підозрюваного [PERSON] , а саме: на автомобіль марки «Mercedes Benz G 500» д.н.з. [NUMBER] , у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цим майном. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що арешт на майно позивача було накладено, з метою забезпечення цивільного позову потерпілого та можливої конфіскації майна позивача, як підозрюваного. Судом встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090012866 було закінчено, в порядку ст. 290 КПК України та 01 серпня 2014р. до Солом`янського районного суду м. Києва було направлено обвинувальний акт. В судовому засіданні сторони підтвердили, що розгляд кримінального провадження Солом`янським районним судом не завершений. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що на час досудового слідства, та на теперішній час судового слідства, його фактично було позбавлено права власності на зазначений автомобіль, який відповідач утримує без відповідних правових підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні представник позивача наголошував, що позивач, як власник автомобіля, перебуваючи в статусі підозрюваного у кримінальному провадженні № 12013110090012866, неодноразово звертався з клопотаннями до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з заявами про скасування арешту на його автомобіль, проте його заяви були залишені без задоволення. Разом з тим, як встановлено судом, сторона позивача вважає, що саме орган досудового розслідування (відповідач) порушує права позивача, проте, як встановлено судом, в порядку ст. 303 КПК України, позивач не звертався зі скаргами на дії/бездіяльність слідчого, прокурора, у неповерненні тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами ст. 169 КПК України. В судовому засіданні, представник позивача визнав, що позивач не звертався з заявою про передачу йому автомобіля на відповідальне зберігання, ні на стадії досудового розслідування, ні під час розгляду кримінального провадження судом. За змістом ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки позивач не звертався до слідчого та до суду в провадженні якого знаходиться кримінальна справа з заявою про передачу йому на відповідальне зберігання належного йому автомобіля, та не надав доказів на підтвердження незаконного утримання та перешкод у користуванні належним йому майном у розумінні ст. 387 ЦК України, то суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed