Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

30.03.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Южноукраїнська міська територіальна громада в особі Южноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є квартиронаймачем [ADDRESS] на підставі ордеру №39/98 від 04.11.1998 року. Крім нього, у цій квартирі також були зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та троє дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На даний час у даній квартирі зареєстровані він та відповідачі. З 2018 року відповідачі у квартирі не проживають, квартирою не користуються, зобов`язання по утриманню житлового приміщення не виконують, оплату комунальних послуг не здійснюють. Всі обов`язки, що випливають з договору по обслуговуванню житлового приміщення, виконує позивач. Місце їх проживання на даний час позивачу не відомо. Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджуються актами ОСББ «НАШ-31» від 12.02.2023 року, від 15.02.2023 року, від 20.03.2023 року та від 24.03.2023 року. Додає, що [PERSON] протягом останніх 14 років неодноразово зверталась до суду із позовами про визнання його таким, що він втратив право користування житловим приміщенням. Вважає, що звернення ним до суду із даним позовом є однією із форм захисту власником своїх прав. На підставі вищезазначеного просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце проведення, не повідомила про причину неявки, не просила про відкладення справи чи про розгляд без її участі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сорочан В.О. у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце проведення, не повідомив суд про причини неявки. Однак, згідно заяви представника відповідача від 31.05.2024 року про вступ як представника, у якій зазначає, що позов [PERSON] є необґрунтованим, незаконним та задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судових повісток на адресу, зазначену в позовній заяві, та через оголошення про виклик в судове засідання, розміщене на офіційному сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи Южноукраїнської міської територіальної громади в особі Южноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області, у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу без участі уповноваженого представника міської ради. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі ордеру №39/98 від 04.11.1998 року [PERSON] є квартиронаймачем [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно з актами про не проживання від 12.02.2023 року та від 20.03.2023 року, складені Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ-31» під час проведення обстеження квартири [ADDRESS] та встановлено факт про те, що [PERSON] з 10.09.2018 року зараз мешкає за адресою: Сполучені Штати Америки, не проживає у квартирі за адресою обстеження. Вказаний факт підтвердили сусіди: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 8). Згідно з актами про не проживання від 15.02.2023 року та від 24.03.2024 року, складені Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ-31» під час проведення обстеження квартири [ADDRESS] та встановлено факт про те, що [PERSON] з 16.10.2018 року зараз мешкає за адресою: невідомо, не проживає у квартирі за адресою обстеження. Вказаний факт підтвердили сусіди: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 9). Позивач стверджує, що окрім нього, у вищевказаній квартирі також були зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та троє дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06.10.2006 року по справі №2-555/06 позовну заяву [PERSON] задоволено та визнано удочеріння [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , згідно рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25.04.2002 року - недійсним (а.с. 10). Як вбачається з постанови Миколаївського апеляційного суду від 25.01.2023 року по справі №486/288/21 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22.12.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задовленні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 11-14). Згідно з довідки №018-502-164 від 24.02.2023 року Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнськ вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання трьох осіб: з 27.11.1998 року [PERSON] , як квартиронаймача, з 27.08.1999 року [PERSON] , як його колишньої дружини, та з [INFO] [PERSON] , як доньки (а.с. 15). Відомості про приватизацію вищевказаної квартири відсутні. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. У відповідності до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до вимог до ч.2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно з ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з ним правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин (Постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-цз). За положеннями ч. 1 та ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Главою 29 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 387, 391 ЦК України). Відповідно до абз.3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно п.п. 2 п. 50 цього Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 року у справі №336/1773/17. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що з 2018 року відповідачі квартирою не користуються, зобов`язання по утриманню житлового приміщення не виконують, оплату комунальних послуг не здійснюють, у квартирі не проживають, без поважних причин, у зв`язку з чим, зважаючи на вимоги ч.1 ст. 71 ЖК України, втратили право на користування житловим приміщенням на вищевказану квартиру, факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує права позивача, як квартиронаймача у будинку, на користування та розпорядження належним йому нерухомим майном, відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не ставиться питання про відшкодування судового збору, то судовий збір сплачений ним при зверненні до суду в сумі 1073,60 грн. (а.с. 1), відшкодуванню на його користь не підлягає.

Outcome: approved