Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що між сторонами 11.11.2017 укладено шлюб. У сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди на життя, у сторін виникали постійні непорозуміння та сварки, котрі повторювалися регулярно. Сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим, поза як причиною припинення сімейних стосунків стало кардинально протилежні погляди на вирішення життєвих проблем. Через ці обставини позивачка прийшла до висновку, що спільне проживання як подружжя є неможливим. Між сторонами втрачено взаєморозуміння, відсутні спільні інтереси та нема бажання на подальше спільне життя. Сторони втратили взаємні почуття любові та поваги, між сторонами відсутні взаємодопомога та підтримка, збереження сім`ї є неможливим. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.04.2024 року позовну відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.05.2024 року зустрічну позовну заяву\~ [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та призначення аліментів на дитину повернуто заявнику. Розгляд справи відкладався 09.05.2024, 27.05.2024, 30.05.2024 за заявою відповідача, з метою явки у судове засідання позивача, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. У судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі на підставі поданих документів. Відповідач відзив на позов не подав, у судовому засіданні просив відмовити у задоволення позовних вимог, оскільки вважає такі необгрунтованими, немотивованими. Заперечив стосовно твердження, вказаного у позовній заяві, про примушування до сімейних відносин, оскільки сторони проживають окремо з часу судового розгляду, речі дитини передані матері, конфлікти між сторонами відсутні, примушування до сімейних віднсин немає. Згоду на розлучення не надає. Заслухавши учасників справи, судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 11.11.2017 року Ужгородський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №830, що підтверджується наявним у справі оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.11.2017. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 13.02.2018 року, актовий запис №190. Станом на день розгляду справи шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство позивач та відповідач не ведуть. Відповідно до ч. 1 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини чи чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. У відповідності зі ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно зі ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Заперечення відповідача стосовно позовних вимог у зв`язку з наведеним, не можуть бути взяті судом до уваги. Твердження про конфліктні відносини між сторонами не доведені і не спростовані належними і допустими доказами. На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем має формальний характер, фактичні шлюбні відносини між сторонами не підтримуються, спільне господарство вони не ведуть, відтак суд дійшов висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 2 ст.115\~СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved