Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

По даній справі необхідно давати оцінку багатьом доказам, що займе тривалий час. Дані обставини суд вважає винятковими і тому складення рішення у повному обсязі необхідно відкласти на строк десять днів з дня закінчення розгляду справи, проголосивши вступну і резолютивну частину рішення. Позивач [PERSON] (далі [PERSON] ) звернулася до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] (далі [PERSON] ) у якому просить: -визнати автомобіль MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску (кузов [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ) спільною сумісною вартістю подружжя, тобто спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] ; -здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску (кузов [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ), стягнувши з відповідача [PERSON] на користь позивача вартість, з урахуванням офіційного індексу інфляції, його частини, в розмірі 161 889,75 грн.; -стягнути з відповідача на користь позивача, витрати, пов`язані з проведенням експертного авто товарознавчого дослідження автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску (кузов [NUMBER] ) у розмірі 1 000,00 грн. -стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги позивачу у розмірі 20 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 618,91 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 17.10.2015 по 21.10.2020. Під час перебування у шлюбі, 13.09.2018, за спільні кошти подружжя відповідачем [PERSON] був придбаний автомобіль MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску (кузов [NUMBER] ). У вересні 2020 року позивачу стало відомо, що 17.07.2020 відповідач [PERSON] , дізнавшись про намір позивача звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, без згоди позивача, продав придбаний у шлюбі автомобіль своїй матері [PERSON] , а отримані від неї кошти привласнив собі. Відповідач [PERSON] , стверджуючи, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю, відмовляється сплатити позивачу частину вартості автомобіля. Ринкова власність автомобіля на момент його продажу відповідачем своїй матері склала 218917,86 грн., відповідно на момент його відчуження, вартість належної позивачу частини склала 109458,93 грн. У позовній заяві позивач також посилається на те, що в період з липня 2020 року, внаслідок здійсненого без її згоди продажу, автомобіль знаходився у володінні та користуванні третіх осіб, як наслідок позивач була позбавлена можливості ним володіти та користуватися, вартість належної їй частини автомобіля має бути визначена з урахуванням офіційного індексу інфляції за період з листопада 2020 року по липень 2023 року. З урахуванням індексу інфляції, вартість належної позивачу частини автомобіля складає 161889,75 грн. Витрати, понесені позивачем у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження вартості спірного майна становлять 1\~000,00 грн., вартість витрат на правову допомогу становить 20\~000,00 грн., які позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначив, що позов має ознаки безпідставного та є наслідком зловживання процесуальними правами. Свою позицію, з посиланням на постанову Верховного Суду від 08.05.2018 по справі № 304/1423/15-ц, обґрунтовує тим, що законодавством не передбачено можливості визнання недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна без письмової згоди одного з подружжя. Крім того, позовні вимоги мають ознаки шахрайства зі сторони позивача, оскільки їй достовірно відомо, що автомобіль MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску був придбаний [PERSON] 17.07.2018 за кошти свого брата [PERSON] та батьків [PERSON] та [PERSON] , які подарували грошові кошти на день народження відповідача у сумі: брат подарував 150\~000 грн та батьки подарували по 10\~000 кожний загалом 170\~000 грн.. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на платоспроможність дарувальників з посиланням на докази їх доходів та зняття грошей для подарунку. При цьому позивач нічого йому не дарувала та навіть була відсутня на його дні народження. З цих підстав вважає, що спірне майно є його особистою приватною власністю, оскільки хоча і було придбано у період перебування сторін у шлюбі, але за кошти, які належать йому особисто та були подаровані вказаними особами. Зазначає, що позивач повинен навести докази її участі коштами чи працею в набутті майна. Бажання позивача отримати чуже майно не є доказом. З посиланням на постанову Верховного Суду від 17.06.2021 по справі № 128/1511/19, вказує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Позивачка по даній справі не приймала ніякої участі в придбанні автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску ні коштами ні своєю працею і взагалі не має жодного відношення до подарунку відповідача від його батьків та брата. Про продаж автомобіля позивачці було відомо, про що одразу її повідомив позивач. Після продажу місце перебування автомобіля було змінено. З 17.07.2020 позивач більше не використовував автомобіль для перевезення позивача. Оскільки позовна заява подана до суду 05.09.2023 з пропуском позовної давності, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати строк позовної давності 3 роки до предмету позову та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а. с. 47). Відповідачем також подано до суду окреме клопотання про застосування строків позовної давності (а. с. 37). У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що доводи відповідача про придбання ним 13.09.2018 автомобіля за подаровані йому близькими родичами грошові кошти не підтверджуються належними доказами. Крім того, відповідачем не доведено, що позивач не приймала ніякої участі у придбанні автомобіля. Таке твердження суперечить фактичним обставинам справи. Так, 27.06.2016 у сторін по справі народилася дитина. Очевидно, що з 27.06.2016 позивач не мала самостійного заробітку (доходу), оскільки здійснювала догляд за дитиною та вела домашнє господарство. З огляду на вказані обставини, заперечення відповідача проти позову є безпідставними, спірний автомобіль має бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу. У відповіді на відзив представник позивача також заперечує щодо заявленого клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки про те, що 17.07.2020 відповідач без згоди позивачки продав придбаний ним у шлюбі автомобіль своїй матері, їй стало відомо лише наприкінці вересня 2020 року. Доказів, які б свідчили про інше відповідачем не надано, зокрема відповідач не надав до суду жодних доказів того, що він повідомляв позивача про продаж автомобіля. Отже, з моменту коли позивачка дізналася про продаж автомобіля до моменту подання нею 05.09.2023 позовної заяви минуло менше трьох років. Крім того, про відмову відповідача у сплаті частини вартості автомобіля позивачу стало відомо в рамках розгляду даної справи під час ознайомлення з відзивом на позовну заяву. З наведених підстав просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а. с. 62 - 65). Ухвалою суду від 06 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 35). Під час розгляду даної справи до суду неодноразово зверталась мати відповідача [PERSON] з позовом третьої особи з самостійними вомогами. Так, [PERSON] 20 вересня 2023 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила суд визнати укладеним усний договір від 18.08.2018 дарування автомобіля особистого користування, та визнати автомобіль Mitsubishi Lancer 2009 року випуску номерний знак [NUMBER] дарунком її сину [PERSON] (а. с. 38). Ухвалою від 27 вересня 2023 року відмовлено [PERSON] у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за її позовом та залишено без руху її позовну заяву, надано строк для усунення недоліків позовної заяви терміном\~десять\~днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (а. с. 73). Після подання нової редакції позовної заяви на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухвалою від 27 жовтня 2023 року відмовлено [PERSON] у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, продовжено [PERSON] строк для усунення недоліків позовної заяви, визначених ухвалою від 27 вересня 2023 року на п`ять днів з часу отримання копії даної ухвали (а. с. 85). Ухвалою від 21 грудня 2023 року позовну заяву, подану [PERSON] повернуто останній (а. с. 96). Повторно, 11 березня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] , у якому заявила позовні вимоги про визнання автомобіля MITSUBISHI її дарунком сину [PERSON] , а не предметом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] (а. с. 120 - 123). Ухвалою від 15 березня 2024 року позовну заяву [PERSON] в редакції від 11 березня 2024 - залишено без руху (а. с. 135). Вимоги ухвали від 15 березня 2024 року [PERSON] не виконала та ухвалою від 16 травня 2024 року їй повернуто подану нею позовну заяву у якості третьої особи (а. с. 153). У судовому засіданні представник позивача адвокат Голівер П. В. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечив проти задоволення усіх позовних вимог в цілому. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він є братом відповідача. Пояснив, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем [PERSON] за кошти, які він разом з батьками подарували на день народження відповідачу у 2018 році. Свідок повідомив, що відповідачу він подарував 150 000 грн., батьки 20\~000 грн. До відповідача приїжджає три чотири рази на рік. Коли відвідував відповідача, позивачку не бачив, її особисті речі також були відсутні. На дні народження відповідача, коли йому було подаровані дані кошти, відповідачки не було. Обставини, які перешкоджали засвідчити факт передачі у дарунок грошей відповідачу нотаріально, були відсутні. Свідок [PERSON] суду повідомила, що у 2018 році, вона на день народження своєму синові, який є відповідачем по справі, разом з чоловіком подарувала 20\~000 грн., ще 150\~000 грн. подарував його брат. Факт передачі коштів у дарунок нотаріально не засвідчували, обставини, які б перешкоджали засвідчити цей факт нотаріально були відсутні. Також повідомила, що сторони по справі на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, однак разом не проживали. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що спірний автомобіль придбав його син [PERSON] за подаровані йому на день народження кошти. 20\~000 грн. подарував він з дружиною та 150\~000 грн. подарував брат відповідача. На дні народження невістки не було. На той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, але не проживали разом, розлучились пізніше. Обставини, які перешкоджали засвідчити факт передачі у дарунок грошей відповідачу нотаріально, були відсутні. Свідок [PERSON] суду повідомив, що на день народження відповідача, останньому були подаровані грошові кошти на придбання автомобіля його батьками та братом. Сам факт передачі грошей не бачив, однак чув розмову про це. На дні народження жінки відповідача не було. Коли відвідував відповідача у нього вдома, позивачку не бачив, вважає що сторони по справі проживали окремо. Свідок повідомив, що йому відомо про напружені стосунки між сторонами по справі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року (а. с. 9 копія свідоцтва про шлюб). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого рогу від 21 жовтня 2020 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 23 листопада 2020 року (а. с. 10) Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З вказаного рішення суду від 21 жовтня 2020 року про розірвання шлюбу вбачається, що позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги в тому числі тим, що у зв`язку із погіршенням взаємовідносин та непорозумінням один одного починаючи з березня 2020 року вони припинили подружнє життя і з того часу як чоловік та жінка не мешкають. Відповідачем [PERSON] у справі про розірвання шлюбу подано заяву про визнання позову. Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року та фактично з припинили шлюбні стосунки з березня 2020 року. Факт припинення шлюбних відносин з березня 2020 року відповідачем [PERSON] визнано та не оспорено у рамках справи про розірвання шлюбу. Рішенням від 21 жовтня 2020 року також встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що учасниками справи не заперечується. Також судом встановлено, що, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 13 вересня 2018 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 1248 проведено реєстрацію транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, кузов [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а. с. 11). З листа Територіального сервісного центру МВС № 1243 від 28 листопада 2020 року також вбачається, що 17 липня 2020 року автомобіль MITSUBISHI LANCER, кузов [NUMBER] за договором купівлі-продажу № 7664/20/005094 від 17 липня 2020 року перереєстрований за [PERSON] , [INFO] (а. с. 15). Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Під час розгляду даного спору судом встановлено придбання спірного транспортного засобу у період шлюбу за спільні кошти подружжя, оскільки як встановлено судом на час придбання автомобіля подружжя перебувало у шлюбі, та фактично припинило свої шлюбні стосунки лише у березні 2020 року. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в частині тверджень, що сторони не проживали разом вже з 2018 року, оскільки такі твердження спростовані рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого рогу від 21 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили та у якому відповідач [PERSON] визнав факт припинення шлюбних відносин з [PERSON] з березня 2020 року. Вказане рішення при розгляді даної справи має преюдиційне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного суду від 19 грудня 2019 року по справі № 520/11429/17 Верховний Суд вказує, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Стороною відповідача по даній справі не спростовано преюдиційний факт дійсного припинення шлюбних відносин між сторонами з березня 2020 року. Таким чином, суд дійшов переконання, що на спірне рухоме майно поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог в частині в частині визнання автомобіля MITSUBISHI LANCER спільною сумісною вартістю подружжя та здійснення поділу спільного сумісного майна у спосіб стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача вартості спірного майна суд, приймає до уваги правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), де зазначено, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. З огляду на зміст заявлених позовних вимог вбачається, що позивач у даному спорі, ставить за мету отримати вартість своєї частки у спільному майні подружжя, заявляючи відповідні вимоги, та в подальшому не претендує на право власності на спірне майно. Щодо позовних вимог в частині компенсації за належну частку у спільному майні подружжя суд зазначає наступне. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), та у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах, тому Велика Палата Верховного Суду у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) підстав для відступу від нього не знайшла. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частинами другою, третьою статті 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 зазначила, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. По даній справі стороною відповідача не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на спірний автомобіль MITSUBISHI LANCER, а заявлене ним клопотання про витребування письмових доказів про доходи позивача та її вклад коштами чи працею у придбання спірного автомобіля не спростовують цієї презумції та суд його розцінює як неефкктивний спосіб заперечення проти позовних вимог та по суті не розглядає. При цьому суд також враховує, що наступним власником автомобіля за договором купівлі-продажу № 7664/20/005094 від 17 липня 2020 року стала матір відповідача [PERSON] , а тому очевидно, що сторони договору діяли недобросовісно, зокрема знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таким чином, судом установлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та вибув з володіння позивача, як одного із співвласників, не з її волі, на підставі недійсного правочину. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 523/17463/16-ц (провадження № 61-15054св21). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, беручи до уваги мету заявленого позову, а саме отримання позивачем вартості своєї частки у спільному майні подружжя, на підставі аналізу положень нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, приймючи до уваги правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення з відповідача частини спірного майна у спосіб визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку транспортного засобу та стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості частки рухомого майна у сумі 109 458,93 грн. Визначаючи розмір компенсації позивачу, суд посилається на висновок судового експерта [PERSON] експертного автотоварознавчого дослідження № 214/20 від 12 жовтня 2020 року по визначенню ринкової вартості, який міститься у матеріалах справи, відповідно до якого середня ринкова вартість автомабіля MITSUBISHI LANCER, номер кузова (VIN) [NUMBER] станом на 02.10.2020 складає 218919,86 грн (а. с. 19 - 22). На думку суду, такий спосіб захисту порушених прав є оптимальним за обставин цієї справи з огляду на мету заявленого позову, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). Суд не приймає до уваги клопотання [PERSON] про визнання висновку експерта неналежним та недопустимим доказом, виходячи з наступного. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Судом встановлено, що висновок за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 214/20 від 12 жовтня 2020 року по визначенню ринкової вартості стосується предмета доказування, відповідає положенням статті 102 ЦПК України і підготовлений на замовлення учасника справи козивача [PERSON] , як це передбачено ч. 3 ст. 102 ЦПК України, судовим експертом Рейнюк О. В., який має вищу спеціальну технічну освіту, кваліфікацію судового експерта-автотоварознавця з правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 - «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку завданого власнику транспортного засобу» (свідоцтво № 543 від 29.11.2013, видане МЮ України, продовжене та дійсне до 25.10.2022), стаж експертної роботи з 1998 року, порушень порядку його отримання судом не встановлено. Суд, приймаючи рішення в цій справі, враховує заборону формалізму як одну із вимог принципу пропорційності, який зобов`язує суди не допускати декларативного підходу в оцінці доказів. Експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення обставин, які входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Завданням автотоварознавчого дослідження, який оформлений висновком експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості № 214/20 від 12 жовтня 2020 року є визначення середньої ринкової вартості автомобіля MITSUBISHI LANCER, номер кузова [NUMBER] станом на 02.10.2020. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Таким чином, визначення вартості спірного майна потребує спеціальних знань, що віднесено до повноважень експерта. З огляду на процесуальну заборону збирати докази судом самостійно, суд позбавлений можливості визначити дійсну вартість спірного автомобіля шляхом призначення відповідної експертизи з питань визначення його вартості. При розгляді справи суд забезпечив сторонам здійснення ними своїх процесуальних прав. Жодною із сторін не заявлено клопотання про призначення експертизи по визначенню вартості спірного майна, не надано інших доказів дійсної вартості спірного майна, тому суд приймає до уваги вартість автомобіля, яка вказана у наданому позивачем висновку експерта. Відсутність у цьому висновку повідомлення експерта про його обізнаність про кримінальну відповідальність за за завідомо неправдивий висновок не є підставою не враховувати даний висновок при вирішенні спору, в тому числі з огляду на ненадання сторонами інших доказів вартості спірного майна, яка є відмінною від вартості на час продажу майна одним з подружжя. Суд виходить з презумції належності допустимості та достовірності висновку експерта, наданого позивачем, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування, обставини зазначені у вказаному висновку за обставинами даної справи не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, оскільки потребують спеціальних знань, цим висновком встановлені обставини вартості спірного автомобіля. Доказів зазначення у висновку експерта неправдивих відомостей учасниками справи суду не надано та судом не встановлено. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат вартості частини спірного автомобіля суд виходить з наступного. Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В контексті розгляду даної справи виникнення зобов`язання відповідача перед позивачем в частині сплатити індексу інфляції від суми вартості частини спірного майна можливе після набрання даним рішенням законної сили, звернення його до виконання та невиконання боржником добровільно зобов`язання з компенсації позивачу (стягувачу) частини вартості спільного майна. До вирішення спору про поділ майна подружжя боргові зобов`язання відповідача перед позивачем відсутні. З цих підстав суд дійшов переконання про передчасність позовних вимог в частині відшкодування відповідачем на користь позивача інфляційних витрат вартості частини автомобіля. Доводи відповідача [PERSON] про отримання ним в подарунок від його батьків та брата коштів у розмірі 170\~000 грн., використаних ним для придбання спірного автомобіля, не ґрунтуються на вимогах закону, адже відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Суду не подано доказів у підтвердження укладення між відповідачем [PERSON] з однієї сторони та його батьками [PERSON] , [PERSON] , братом [PERSON] з другої сторони договору дарування валютних цінностей. Пояснення свідків в цьому випадку не є належними та достатніми доказами, а тому правового значення не мають. Будь-яких інших доказів, крім показань свідків, у підтвердження належності спірного автомобіля до особистої приватної власності відповідача, як такого, що придбаний за його особисті кошти, суду не надано та про їх існування не зазначено. Крім того, суд при розгляді справи забезпечив право матері відповідача [PERSON] на її звернення до суду з позовом у якості третьої особи з метою встановлення її прав дарувальника на спірний автомобіль і обдарованого - відповідача по справі, та подальше подання позову про визнання автомобіля MITSUBISHI дарунком [PERSON] її сину [PERSON] . Поряд з цим, мати відповідача не виконала процесуальні вимоги ухвал про залишення її позову без руху та продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви, внаслідок чого її позовні заяви були повернуті. Крім того, суд зауважує, що повторне звернення [PERSON] до суду з її позовом у якості третьої особи з самостійними вимогами було здійснене поза строками, встановленими ст. 53 ЦПК України, що було підставою для повернення позовної заяви, однак виявивши недоліки позовної заяви третьої особи, суд забезпечив її право на звернення до суду, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надавши можливість усунути недоліки її позову, але [PERSON] недоліки не усунула, шо стало підставою для повернення їй позову. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій\~статті 72 СК України\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга\~статті 72 СК України). Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). У цій справі шлюб сторін розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 жовтня 2020 року року. Відповідач вважає, що відлік строку позовної давності для звернення позивача з позовом про поділ майна починається з дати продажу ним спірного автомобіля, тобто з 17 липня 2020 року, про що він повідомив позивачку. Датою звернення до суду є 05 вересня 2023 року, тобто поза трирічним строком позовної давності. Між тим, з огляду на вищевикладене, таке твердження є помилковим. Суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, із подальшими змінами і доповненнями, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України. 25 березня 2023 року Кабінет Міністрів України вніс зміни до\~постанови «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236, згідно яких строк дії карантину продовжено до 30 червня 2023 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 30.03.2020,\~Розділ VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України\~доповнено пунктом 2-1 такого змісту: "2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~72,\~128,\~129,\~139\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Таким чином, починаючи з 12 березня 2020 року і по 30 червня 2023 року, визначений ст.\~72\~СК України строк позовної давності продовжується на строк дії такого карантину. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки вони не є такими, що сплили. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантованост.59 Конституції Українитаст. 15 ЦПК України. При визначенні суми відшкодування на правову допомогу адвоката суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі\~ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI«Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі\~Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги\~домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VIвстановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що\~ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПКУкраїни законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей\~10,\~11,\~12,\~13\~ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша\~статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої\~статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої\~статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд, приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвокатів враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Враховуючи особливості предмета спору, який розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, беручи до уваги заперечення іншої сторони щодо заявлених позовних вимог, в тому числі вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суб`єктний склад правовідносин, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, суд вважає, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20\~000, 00 грн. є не співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, такі витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. На переконання суду справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок відповідача [PERSON] є сума 5000,00 грн. Крім того, згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Крім іншого, позивачем заявлено вимоги про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1618,91 грн, витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 1000,00 грн. які суд, з урахуванням часткового задоволення позову, з урахуванням приписів частини треьої статті 141 ЦПК України, вважає можливим задовольнити частково у спосіб стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у сумі 1101,38 грн., що є пропорційною сумою відносно задоволеним позовним вимогам, та 1000,00 грн. витрат, пов`язаних з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості транспортного засобу.

Outcome: approved