Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Іваненко М.В., звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 10.07.2018, 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 та 10.08.2020 у загальному розмірі 20 900,00 доларів США; три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 2 843,00 доларів США; моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 10.07.2018 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 5 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.07.2018, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позику у строк до 10.08.2018. 27.06.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 2 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 27.06.2019. 26.07.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 2 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 26.07.2019. 25.10.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 9 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 25.10.2019. 26.11.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 1 800,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 26.11.2019. 10.08.2020 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 400,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.08.2020, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позику у строк до 24.08.2020 За усними домовленостями між ними грошові кошти за розписками від 10.07.2018, 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019 та 26.11.2019 відповідач мала повернути у місячний термін з дня отримання коштів, а грошові кошти за розпискою від 10.08.2020 надавалися відповідачу строком на 14 днів. Загальна сума боргу за усіма розписками складає 21 200,00 доларів США. Разом з тим, відповідач повернула позивачу 300,00 доларів США за розпискою від 10.08.2020, у зв`язку з чим залишок заборгованості станом на час подання позову за усіма розписками становить 20 900,00 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідача. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 265 ЦК України заборгованість з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, а саме: за розпискою від 10.07.2018 - за період з 11.08.2018 по 28.01.2024 у розмірі 820,00 доларів США; за розпискою від 27.06.2019 - за період з 28.07.2019 по 28.01.2024 у розмірі 270,00 доларів США; за розпискою від 26.07.2019 - за період з 27.08.2019 по 28.01.2024 у розмірі 332,00 доларів США; за розпискою від 25.10.2019 - за період з 26.11.2019 по 28.01.2024 у розмірі 1190,00 доларів США; за розпискою від 26.11.2019 - за період з 27.12.2019 по 28.01.2024 у розмірі 221,00 доларів США; за розпискою від 10.08.2020 - за період з 25.08.2020 по 28.01.2024 у розмірі 10,00 доларів США. Всього у загальному розмірі 2 843,00 доларів США. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., яка полягає у тому що він є пенсіонером, останні п`ять років у нього погіршився стан здоров`я, він постійно перебуває під наглядом лікаря, а тому не має ані фізичної, ані фінансової можливості постійно шукати зустрічей з відповідачем з приводу повернення коштів. Остання зустрічей уникає, змінила номер телефону. Таке безвідповідальне ставлення відповідача до свого обов`язку повернути кошти завдає йому моральних страждань. Ухвалою судді від 14.02.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 28.03.2024 від представника відповідача - адвоката Бордунової Н.О., до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначила, що зі змісту розписок від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019 та 26.11.2019 убачається, що у них не зазначений строк повернення позики, у зв`язку з чим позика має бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Проте, така вимога позивачем відповідачу не заявлялася, з огляду на що у позивача не виникло права вимагати повернення коштів у судовому порядку. Відповідач заперечує погодження з позивавчем терміну в один місяць щодо повернення коштів за вказаними розписками. Крім того, у тексті розписки від 26.07.2019 невизначеною є сума боргу. Так, цифрами написана сума «2 500», а словами «тисяч доларів США», відповідач наразі не пам`ятає точної суми, кошти отримано в осіб, написання імені та по батькові яких відрізняється у розписках, а тому їх виконання є неможливим. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вважала необгрунтованими, оскільки це не передбачено у розписках і позивачем не доведено належнмиим доказами факт її заподіяння. Просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позовні вимоги заявлені поза її межами, що також є підставою для відмови у позові. 03.04.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивачем неодноразово в усній формі заявлялися вимоги відповідачу про повернення позичених за розписками коштів, а тому твердження сторони відповідача про те, що вимоги про повернення коштів не заявлялися, не відповідають дійсності. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки борг у розмірі 300,00 доларів США відповідач повернула у січні 2022 року, а потім стала уникати зустрічей, отже саме з цього часу позивач дізнався про порушення своїх прав і розпочався перебіг строку позовної давності. Ухвалою суду від 03.04.2024 заяву представника позивача Іваненко М.В. про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою суду від 17.05.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Іваненко М.В., надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила долучити до матеріалів справи оригінали розписок від 10.07.2018, 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 та 10.08.2020. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 10.07.2018 відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] у борг 5 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.07.2018, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позику у строк до 10.08.2018. 27.06.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 2 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 27.06.2019. У розписці не встановлений строк повернення позики. 26.07.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 2 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 26.07.2019. У розписці не встановлений строк повернення позики. 25.10.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 9 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 25.10.2019. У розписці не встановлений строк повернення позики. 26.11.2019 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 1 800,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 26.11.2019. У розписці не встановлений строк повернення позики. 10.08.2020 відповідач [PERSON] отримала від позивача у борг 400,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.08.2020, відповідно до якої відповідач зобов`язалася повернути позику у строк до 24.08.2020. Станом на день розгляду справи суми боргу за розписками відповідачем позивачу не повернуті у повному обсязі. Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені судом оригінали розписок суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договори позики, на підтвердження укладення яких відповідачем надано розписки від 10.07.2018, 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 та 10.08.2020, а вчинена сторонами письмова форма договорів позики не лише є доказом факту укладення договорів, а й факту передачі грошових сум позичальнику [PERSON] . Своїм підписом відповідач засвідчила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Оригінали боргових розписок надано суду позивачем, що доводить станом на час розгляду справи по суті невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Твердження представника відповідача про те, що з тексту розписки від 26.07.2019 неможливо однозначно встановити суму позики суд вважає неспроможними, оскільки у вказаній розписці чітко зазначено про те, що відповідач узяла у борг «2 500 $ тисяч» доларів США і будь-яких сумнівів у розмірі узятих у позику грошових коштів за вказаною розпискою таке викладення не викликає. Судом також не приймаються до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві, про неможливість стягнення коштів на підставі даних розписок з огляду на неіснуючу нібито валюту боргу - «долоров США», що зазначена у них, та отримання коштів в осіб, відмінних від позивача, ім`я та по батькові яких не збігаються з даними паспорта позивача, оскільки такі доводи суперечать іншим доводам, викладеним у відзиві щодо строків виконання зобов`язань з повернення коштів, де відповідачем не заперечувався факт надання розписок саме позивачу та стверджувалося про відсутність погодження між ними місячного строку повернення коштів. Допущені у розписках помилки суд розцінює як граматичні помилки, які за відсутності доказів, що дані розписки написані відповідачем іншим позикодавцям, та за наявності оригіналів вказаних боргових розписок у позивача, не спростосують висновків суду про те, що вказані розписки надано відповідачем саме позивачу на підтвердження отримання нею грошових коштів у борг. Щодо строків повернення позики суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вже встановлено судом вище у розписках від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 не встановлений строк повернення позичальником коштів, узятих у борг. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, позика за вказаними розписками має бути повернута позичальником [PERSON] позикодавцю [PERSON] протягом тридцяти днів від дня пред`явлення ним вимоги про це. Заперечуючи проти стягнення коштів з відповідача за вказаними договорами позики представником відповідача зазначено, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів, а отже не доведено, що строк повернення коштів за такими розписками настав. З даними твердженнями сторони відповідача суд не погоджується з огляду на наступне. Дійсно, позивачем не доведено, що перед зверненням до суду з вимогами до відповідача про повернення грошових коштів за вказаними вище розписками, у яких не зазначений строк повернення позики, він звертався з такою вимогою до відповідача, як передбачають норми ЦК України. Разом з тим, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України). За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц). За захистом порушеного права позивач 03.02.2024 звернувся до суду з позовом, у якому заявив до відповідача вимоги про повернення коштів за договорами позики, скориставшись тим самим своїм правом на пред`явлення вимоги згідно з приписами абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи копія позову з доданими до нього документами отримана представником відповідача 08.03.2024, а 28.03.2024 подано відзив на позовну заяву. Таким чином, тридцятиденний строк для повернення позивачу узятих у борг грошових коштів за розписками від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 для відповідача розпочався з 09.03.2024 (з наступного дня після отримання копії позовної заяви) та закінчився 07.04.2024. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)(пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)). З огляду на викладене суд не приймає до уваги позицію відповідача про необґрунтованість заявлених позивачем вимог за розписками, у яких не зазначений строк повернення позики, оскільки під час розгляду даної справи починаючи з 08.04.2024 відповідачем запозичені кошти на користь позивача не повернуто і відповідач заперечує заявлені позивачем вимоги. Таким чином, з метою забезпечення ефективного захисту порушеного права позивача та дотримуючись принципу процесуальної економії з метою запобігання необхідності повторного звернення позивача до суду з аналогічними позовними вимогами, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь боргу за договорами позики від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 є правомірними та потребують вирішення у межах даної справи. Зі змісту розписок від 10.07.2018 та 10.08.2020 убачається, що у них визначений строк повернення позики відповідачем. Так, отримані грошові кошти за розпискою від 10.07.2018 відповідач мала повернути позивачу у строк до 10.08.2018, а за розпискою від 10.08.2020 - до 24.08.2020, проте своєчасно не виконала своїх зобов`язань за договорами позики. Лише частково повернула кошти позивачу за розпискою від 10.08.2020 у розмірі 300,00 доларів США, про що свідчить напис у вказаній розписці, зроблений позивачем, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов`язання повернути кошти у строк, визначений договорами позики від 10.07.2018 та 10.08.2020, а також визначений абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договорами позики від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019, не виконала, права позивача підлягають судовому захисту, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 10.07.2018 у розмірі 5 000,00 доларів США; за договором позики від 27.06.2019 у розмірі 2 000,00 доларів США; за договором позики від 26.07.2019 у розмірі 2 500,00 доларів США; за договором позики від 25.10.2019 у розмірі 9 500,00 доларів США; за договором позики від 26.11.2019 у розмірі 1 800,00 доларів США; за договором позики від 10.08.2020 у розмірі 100,00 доларів США, а всього у розмірі 20 900,00 доларів США. Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача боргу за договорами позики підлягає задоволенню. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач як кредитор має право на отримання трьох процентів річних від прострочених сум за договорами позики згідно зі ст.625 ЦК України. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних за прострочення виконання грошових зобов`язань у загальному розмірі 2 843,00 доларів США, що складається з наступного: за розпискою від 10.07.2018 - за період з 11.08.2018 по 28.01.2024 у розмірі 820,00 доларів США; за розпискою від 27.06.2019 - за період з 28.07.2019 по 28.01.2024 у розмірі 270,00 доларів США; за розпискою від 26.07.2019 - за період з 27.08.2019 по 28.01.2024 у розмірі 332,00 доларів США; за розпискою від 25.10.2019 - за період з 26.11.2019 по 28.01.2024 у розмірі 1190,00 доларів США; за розпискою від 26.11.2019 - за період з 27.12.2019 по 28.01.2024 у розмірі 221,00 доларів США; за розпискою від 10.08.2020 - за період з 25.08.2020 по 28.01.2024 у розмірі 10,00 доларів США. Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З урахуванням того, що з 24.02.2022 і станом на час ухвалення рішення у справі в Україні триває воєнний стан, провівши власний розрахунок за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача за договором позики від 10.07.2018 підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 530,96 доларів США за період з 11.08.2018 по 23.02.2022; за договором позики від 10.08.2020 підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 4,50 доларів США за період з 25.08.2020 по 23.02.2022, а всього 535,46 доларів США. При цьому судом враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 373/2054/16-ц від 16.01.2019, згідно з якою при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, нараховані позивачем на суми боргу за договорами позики від 27.06.2019, 26.07.2019, 25.10.2019, 26.11.2019 станом на 28.01.2024 задоволенню не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про те, що обов`язок з повернення грошових коштів за вказаними розписками у відповідача настав лише з 08.04.2024, тобто через тридцять днів після отримання позову, при цьому суд не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог. Таким чином, позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набув чинності 02.04.2020. Крім того, згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Станом на час ухвалення даного рішення воєнний стан в Україні триває. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом не пропущений строк позовної давності. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм, враховуючи, що ні чинним законодавством, яке регулює правовідносини, що виникають з договорів позики, ні договорами позики, укладеними між [PERSON] та [PERSON] не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням позичальником грошових коштів, узятих у позику, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача до відповідача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 8 115,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial