Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

03.10.2023 [PERSON] звернулася з заявою в якій просила встановити факт, належності правовстановлюючих документів, заінтересована особа Савранська селищна рада Одеської області. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила, що в трудовій книжці [NUMBER] виданої 28.10.2000 року та сертифікаті на право на земельну частку/пай/ серія [NUMBER] виданому 09.06.1996 року на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 року №97 зроблено помилку в написані прізвища. Так, замість « [PERSON] » записано « [PERSON] », що не дає заявниці можливості оформити кадастровий номер до зазначеної вище земельної ділянки та скласти заповіт. Заявниця зазначила, що доказом того, що її прізвище « [PERSON] » було завжди однаковим, є наступні документи: свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане повторно 07.09.2023 року, паспорт виданий 21.03.2001 року Савранським РВ УМВС України в Одеській області [NUMBER]. Документи видані на прізвище [PERSON] . У зв`язку з цим заявниця звернулася до суду із даною заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та просила: по-перше встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку(пай) серія ОД №0113342 виданий 09.06.1996 року на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 року №97 виписаний на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] ; по-друге встановити факт, що трудова книжка [NUMBER] яка виписана 28.10.2000 року на прізвище « [PERSON] належить [PERSON] . Суд своєю ухвалою від 09.10.2024 відкрив провадження у справі про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та призначив цивільну справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.11.2023 року. У зв`язку з відсутністю у суду відомостей про належне повідомлення сторін, справу відкладено на 18.12.2023. В подальшому слухання справи неодноразово відкладалось у зв`язку з заявами представника заявниці - [PERSON] , який діє на підставі ордеру серія ВН №1332053. 12.02.2024 надійшла заява представника заявниці - [PERSON] , про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.18). 27.02.2024 надійшла заява представника заявниці - [PERSON] про повторне ознайомлення з матеріалами справи (а.с.20). 12.03.2024 надійшла заява представника заявниці - [PERSON] про долучення до матеріалів справи архівних довідок та адвокатського запиту від 06.03.2024 (а.с.22). Того ж дня, надійшла заява представника заявниці - [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неотриманням відповіді на адвокатський запит (а.с.27). 01.04.2024 надійшло клопотання адвоката Савченка С.М. про долучення до матеріалів справи архівної довідки Архівного відділу смт.Саврань, Подільської районної державної адміністрації Одеської області від 11.03.2024 (а.с.29). Того ж дня, надійшла заява представника заявниці - [PERSON] про залучення до справи в якості заінтересованої особи Савранську селищну раду Одеської області (а.с.33). 01.04.2024 ухвалою Савранського районного суду Одеської області клопотання представника заявниці - адвоката Савченка С.М. - задоволено. Залучено в якості заінтересованої особи Савранську селищну раду Одеської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Слухання справи відкладено на 22.04.2024. 22.04.2024 до суду надійшло клопотання представника заінтересованої особи Савранської селищної ради Одеської області про відкладення слухання справи у зв`язку із зайнятістю представника (а.с.36). Того ж дня до суду надійшло клопотання представника заявниці - [PERSON] , про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Слухання справи відкладено на 20.05.2024. 20.05.2024 в судовому засіданні адвокат Савченко С.М. заявив усне клопотання про відкладення слухання справи. Слухання справи відкладено на 18.06.2024. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні 18.06.2024 пояснила, що за життя своє прізвище не змінювала, хоча і проживала разом з [PERSON] з 1982 року. Крім того, заявниця пояснила, що вона зі своїм цивільним чоловіком приїхала в смт.Саврань 1983 року та пішла працювати в КСП «Дружба» поваром. Стосовно розбіжності записів в трудовій книжці та сертифікаті на право на земельну ділянку (пай) з іншими документами заявниці, остання не змогла пояснити суду. На запитання суду, чи зверталась [PERSON] в КСП «Дужба» з приводу вчинення помилкового запису в трудовій книжці, заявниця вказала, що зверталася в усній формі, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що це помилка самої [PERSON] . Крім того, заявниця стверджує, що в сертифікаті на право на земельну ділянку зазначено прізвище також « [PERSON] ». У зв`язку з викладеним заявниця не може отримати право на земельну ділянку. 09.07.2024 представник заявника - адвокат Савченко С.М. в судовому засіданні вимоги підтримав просив задовольнити в повному обсязі та вказав наступне, що заявницею та її представником надано всі необхідні документи для встановлення факту належності трудової книжки та сертифікату на право на земельну частку (пай). Крім того, представник заявниці - адвокат Савченко С.М. зазначив, що заявниця мала право на отримання земельної ділянки в КСП «Дружба». Доказами зазначеного є покази свідків, зокрема, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також матеріалами справи. Представник заінтересованої особи - головний спеціаліст відділу правового забезпечення та кадрової роботи селищної ради Кравець О.С. в судовому засіданні щодо задоволення заяви не заперечувала, але в той же час вказала, що за наданими матеріалами справи це неможливо. Оскільки, в матеріалах справи відсутні достеменні докази про належність трудової книжки протоколі [NUMBER] виданої 28.10.2000 та сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ОД №0113342 виданому 09.06.1996 року на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 на ім`я [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 18.06.2024 свідок [PERSON] вказала, що вона перебуває із заявницею в дружніх стосунках. Крім того, свідок вказала, що [PERSON] та [PERSON] проживають у незареєстрованому шлюбі. Щодо помилкових записів у трудовій книжці та сертифікаті на право на земельну частку (пай) заявниці [PERSON] свідку нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні 18.06.2024 свідок [PERSON] вказала, що із заявницею перебуває у дружніх стосунках та знає, що [PERSON] працювала в колгоспі всі роки "нормачкою". Крім того, свідок вказала, що [PERSON] та [PERSON] проживають в незареєстрованому шлюбі. Щодо помилкових записів у трудовій книжці та сертифікаті на право на земельну частку (пай) заявниці [PERSON] свідку нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні 18.06.2024 свідок [PERSON] вказав, що проживає із заявницею в цивільному шлюбі. Щодо помилкових записів у трудовій книжці та сертифікаті на право на земельну частку (пай) заявниці [PERSON] свідок вказав, що записи прізвища та дату народження наплутали в колгоспі, оскільки знали, що вони разом проживають і вказали прізвище [PERSON] . Крім того, свідок вказав, що йому достеменно відомо про те що, [PERSON] заяву про прийняття на роботу не писала, а таку заяву в колгоспі написала секретар сільської ради від імені [PERSON] . Дослідивши заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що згідно паспорту громадянина України серія [NUMBER] виданого Савранським РВ УМВС України в Одеській області від 21.03.2001 на ім`я заявниці [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Згідно копії картки платника податків прізвище, ім`я та по батькові зазначено [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] виданого повторно Любашівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.09.2023, актовий запис №85 (а.с.7). Як вбачається з копії сертифікату на право на земельну частку (пай), серія ОД №0113342 виданого на ім`я [PERSON] , яка проживає в смт.Саврань Савранського району Одеської області на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації від 24.05.1996 №97 в тому, що останній належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває колективній власності КСП «Дружба», розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.8). Крім того, з копії трудової книжки серія [NUMBER] виданої 28.10.2000, встановлено, що вона оформлена на ім`я « [PERSON] » [INFO] (а.с.9). Так, з копії трудової книжки вбачається, що запис №1 вчинено 26.03.1984 року про прийняття в колгосп на роботу повара з 01.05.1984 «Дружба» на підставі Протоколу №10 від 26.03.1984 (а.с.9 на звороті). З наявної архівної довідки Подільської районної державної адміністрації №08.6-06-02/54 від 12.02.2024 вбачається, що у журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) , що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області по КСП «Дружба» с. Осички Савранського району Одеської області є запис від 09.08.1996 р. №342 про виготовлення сертифікату серії ОД №0113342 розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах вартістю 807512000 карбованців на ім?я [PERSON] та отримання його за підписом. Відомостей про заміну сертифікату на Державний акт немає. Також з вказаної архівної довідки вбачається, що у додатку до Державного акту на право колективної власності на землю (списку громадян, які перебувають у трудових відносинах з КСП «Дружба») та у журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) , що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області по КСП «Дружба» [PERSON] не значиться (а.с.23). З архівної довідки Подільської районної державної адміністрації №08.6-06-02/53 від 12.02.2024 вбачається, що в протоколі №9 засідання правління колгоспу «Дружба» с. Осички Савранського району Одеської області від 12.03.1984 є рішення про прийняття члени колгоспу [PERSON] поданої заяви та надати роботу повара (а.с.24). В матеріалах справи міститься архівна довідка Подільської районної державної адміністрації №08.6-06-02/114 від 11.03.2024 з якої вбачається, що у журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області по КСП «Дружба» с. Осички Савранського району Одеської області є запис від 21.08.1996 №1349 про виготовлення сертифікату серії ОД № 0111612 на земельну частку (пай) розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах вартістю 807512000 карбованців на ім?я [PERSON] . Однак, у графі «Підпис власника сертифікату на земельну частку (пай)» підпису про його отримання немає. Поряд є запис про повернення сертифікату та видачу Державного акту ЯБ № 909926 на право приватного володіння землею площею 1,9918 га. (а.с.30). З довідки Савранської селищної ради Одеської області №261 від 15.03.2024 вбачається, що видана [PERSON] , [INFO] , в тому що він зареєстрований в [ADDRESS] і проживає разом зі своєю співмешканкою [PERSON] , [INFO] з 1983 року по теперішній час, згідно Акту №260 від 14.03.2024 (а.с.31). З акту виконавчого комітету Савранської селищної ради №260 від 14.03.2024 вбачається, що за участю депутата [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] складено вищевказаний акт про те , що [PERSON] та [PERSON] проживають разом з 1983 року (а.с.32). Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до частини 7 статті 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України). Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним. При цьому, згідно частин 1-2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, що засвідчує факт, що має юридичне значення; 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Отже, згідно з статті 293, частини 2 статті 317 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що суд не може розглядати справу в порядку окремого провадження, якщо із заяви вбачається спір про право. Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно із частинами першою, другою та сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої ст.293 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 503/246/19 висловлена правова позиція з приводу того, що перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення вищевказаних юридичних фактів, з метою встановлення їй належності трудової книжки та сертифікату на право на земельну частку (пай). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в пункті 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів. Так, при вирішенні спору про встановлення факту належності правовстановлюючих документів мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України інші органи державної влади, в тому числі судові, не можуть перебирати на себе повноваження та здійснювати функції державних органів. Верховний Суд України у ряді судових рішень неодноразово вказував на те, що суди не вправі підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції. Правова позиція щодо неправомірності встановлення судом фактів, що мають юридичне значення в разі законодавчо визначеного іншого порядку підтвердження таких фактів висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду від 10.04.2019 по справі № 320/948/18 Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, об`єктом права особи та її власністю. Пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 р. з наступними змінами і доповненнями, яка діяла на момент заповнення трудової книжки заявника, тобто до набрання чинності Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року, - відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, прізвище, ім`я та по батькові і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Відповідно до п.2.13 вищезгаданої Інструкції зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, а на внутрішньому боці обкладинки записуються посилання на відповідні документи, які завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів. Відповідно до п.2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року передбачено, що зміни записів у трудових книжках про прізвища, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюб. Про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму (пункт 2.8. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників). Отже, законом визначено чіткий порядок заповнення трудової книжки, внесення змін та виправлень до неї, який передбачає, що всі необхідні дії щодо трудової книжки вчиняє роботодавець, тому лише у тому разі, коли роботодавець не виконав свого обов`язку щодо ведення трудової книжки працівника належним чином, або відмовив у зміні записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження, виникають підстави для захисту порушеного права в судовому порядку. Такий висновок ґрунтується на тому принципі урядування, який передбачає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов орган (у даній справі - роботодавець) зобов`язаний вчинити конкретні дії і якщо він їх не вчиняє (або вчиняє неправомірно), це може стати предметом судової перевірки. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій. Таким чином, розгляд державними органами питання, що виходить за межі їх компетенції, є порушенням дискреційних повноважень як суб`єкта владних повноважень (доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law). Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.02.2023 у справі № 938/792/21 (провадження № 61-5405св22), висновки якого щодо застосування норм права суд враховує відповідно до норм ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Разом з тим, заявниця не надала суду жодних доказів того, що вона, як передбачає Інструкція, зверталася за останнім місцем роботи (або до його правонаступника чи облархіву) із заявою щодо зміни записів у її трудовій книжці, а їй було відмовлено у внесенні таких змін або її заява залишилась без відповіді. Неможливість внесення виправлень до трудової книжки відповідною організацією заявник не обґрунтувала. Відповідно до пункту 12 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому. Звертаючись до суду, заявник за власним розсудом обирає спосіб захисту, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.11.2021 по справі №387/326/20 дійшов висновку, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Як вбачається з наданих суду доказів, а саме з архівної довідки Подільської районної державної адміністрації №08.6-06-02/53 від 12.02.2024, що в протоколі №9 засідання правління колгоспу «Дружба» с. Осички Савранського району Одеської області від 12.03.1984 є рішення про прийняття в члени колгоспу [PERSON] поданої заяви та надати роботу повара. Однак, в копії трудової книжки [NUMBER] , наданої суду заявницею, такий запис відсутній, що не дає підстав встановити судом належність такої трудової книжки [PERSON] . Так, судом встановлено, що в трудовій книжці [NUMBER] виданої 28.10.2000, рік народження [PERSON] зазначено 1962, однак в паспорті громадянина України заявниці серія [NUMBER] рік народження - зазначено 1959. При цьому суд не знайшов підтвердження в наданих суду доказах про невірно зазначений в трудовій книжці [NUMBER] рік народження заявниці. Також, судом не можуть бути взяті до уваги покази свідків, допитаних в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] , оскільки їх пояснення не стосуються предмету заяви та не відображають дійсних обставин як того, що [PERSON] працювала в КСП «Колгосп» так і щодо заповнення трудової книжки на ім`я [PERSON] . Крім того, як заявницею і її представником так і представником заінтересованої особи зазначено, що до Савранської сільської ради Одеської області з питанням про внесення відповідних виправлень до сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] не зверталась і, відповідно, доказів, що організація, яка видала документ, немає можливості внести до нього відповідні виправлення - відсутні. За вказаних обставин, такі докази можуть мати правове значення лише у сукупності з іншими доказами у справі, що підтверджують факт належності трудової книжки [NUMBER] виданої 28.10.2000 року та сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ОД №0113342 виданому 09.06.1996 року на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 року №97. Таким чином, вирішуючи питання про встановлення факту належності вказаних правовстановлюючих документів, суд констатує, що належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту заявником не надано. Інших відомостей, що мають значення для розгляду даної справи, суду не надано. Отже, оскільки судом не здобуто висновку про утруднення реалізації заявницею усього обсягу належних прав, а також не отримано даних про неможливість внесення відповідних виправлень до правовстановлюючих документів організаціями, які видали документи, враховуючи, що належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних фактів заявницею не надано, суд відмовляє у задоволенні заяви. Згідно положень частинами 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.12 ЦПК України). Таким чином, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, який широко використовується в практиці ЄСПЛ, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами по справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви [PERSON] . Згідно з частиною 7 статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: dismissed