Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

ТОВ «Авансар» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Авансар» заборгованість в розмірі 15 937,66 грн. та судові витрати з оплати судового збору в сумі 3028 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 23.06.2015р. між ПАТ «БАНК Михайлівський» та відповідачем було укладено заяву №200296658, яка являє собою договір про надання та використання платіжної картки № [NUMBER] з бажаним кредитним лімітом 1000 грн., на підставі якого відповідач отримала кредитні кошти. Відповідно до договору №7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020р., укладеного між ПАТ «БАНК «Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р. На підставі договору про відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р. відповідне право вимоги перейшло від ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «Авансар». Відповідно до витягу з реєстру до Договору відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р. та станом на 22.04.2024р. загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р. становить 15 937,66 грн., з яких: 5 151,11 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням; 10 786,55 грн. - заборгованість по нарахованим доходам. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідачка заперечила проти позовних вимог та у своєму відзиві просила відмовити у позові повністю. В обґрунтування заперечень посилається на не доведення позивачем належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів, а також розміру заборгованості. Також відповідачка вказує про необґрунтованість заявлених в позові сум заборгованості і відсутність обставин, які б свідчили про порушення з її боку договірних зобов`язань (графік і розмір платежів, строки виконання зобов`язань, детальний розрахунок обчислених позивачем сум тощо). Додатково відповідача просила відмовити у позові з підстав спливу строку позовної давності. 03.05.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27.05.2024р. від відповідачки на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладені її заперечення проти позовних вимог, на підставі яких вона просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Також 27.05.2024р. від відповідачки на адресу суду надійшла письмова заява про застосування строків позовної давності, яка є підставою для відмови у позові. 13.06.2024р. від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, до якої додано додаткові письмові докази на обґрунтування позовних вимог. У відповіді на відзив вказується, що відступлення прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Діджи Фінанс» відбулось за відповідним договором та витягом з реєстру до Договору про відступлення права вимоги №7_БМ від 20.07.2020р., за яким від імені ПАТ «БАНК Михайлівський» виступав Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснював ліквідацію банку, а відтак факт отримання та використання платіжної картки підтверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, який провів всі необхідні перевірки щодо факту наявності кредитної заборгованості позичальника перед відступленням грошової вимоги новому кредитору. Щодо строків позовної давності, то позивач просив їх поновити. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що в господарському суді перебував на розгляді спір між ТОВ «ФК «Фагор» та ПАТ «БАНК Михайлівський» про визнання нікчемним укладений між такими особами договір факторингу (судова справа №910/11298/16), внаслідок чого ТОВ «Авансар» було позбавлено можливості звернутись до суду з даним позовом. Також позивач посилався на те, що строки позовної давності зупинялись під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також з початком дії на території України воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. Окремо позивач зазначає про переривання строків позовної давності, оскільки 07.03.2023р. відповідачкою здійснено платіж на рахунок ТОВ «Авансар» з призначенням платежу «погашення заборгованості за кредитним договором №200296658, [PERSON] , ІПН [NUMBER] », що свідчить про визнання відповідачкою наявність кредитно-зобов`язальних відносин між сторонами. В судове засідання представник позивача не з`явився і про причини неявки не повідомив. Натомість, одночасно з позовом представником позивача було подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснила, що мала у користуванні кредитну картку ПАТ «БАНК Михайлівський» з кредитним лімітом 1000 грн., який згодом було збільшено до 5000 грн. зі строком користування коштами протягом трьох років. Коштами кредитного ліміту вона користувалась, проте свої кредитні зобов`язання виконувала належним чином і не мала ніяких прострочень щодо здійснення відповідних платежів. У зв`язку з ліквідацією ПАТ «БАНК Михайлівський» нею були внесені кошти на картковий рахунок в сумі 500 грн. В подальшому їй телефонували представники колекторської компанії з вимогою погасити кредитну заборгованість разом з нарахованими процентами, з якими вона не згодна. За інформацією, наявною в бюро кредитних історій, їй стало відомо, що за нею обліковується кредитна заборгованість в розмірі 4998,57 грн. за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р. Наявність у бюро кредитних історій інформації про облік за нею кредитної заборгованості не викликає у неї сумнівів щодо її достовірності, а тому у 2023 році вона внесла кошти в сумі 2500 грн. на погашення такої кредитної заборгованості на користь ТОВ «АВАНСАР». Всю суму боргу не погасила через наявність сумнівів щодо належності зарахування відповідних коштів на погашення саме її кредитної заборгованості за договором №200296658. Оскільки за відомостями бюро кредитних історій за нею обліковувалась заборгованість по кредитному договору №200296658 в сумі 4998,57 грн., з яких 2500 грн. вона вже сплатила, то позовні вимоги визнає обґрунтованими частково в межах суми 2498,57 грн. Також наполягала на застосуванні строків позовної давності. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 25.06.2015р. [PERSON] звернулась до ПАТ «БАНК Михайлівський» з заявою (оферта) №200296658, в якій просила укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого відкрити на її ім`я особовий рахунок № [NUMBER] у гривні та встановити кредитний ліміт 1000 грн. В заяві додатково зазначено про можливість банку збільшити розмір кредитного ліміту в межах суми до 50000 грн., а також вказано деякі значення ставок по кредитним коштам (максимальна ставка 58,8% річних; реальна процентна ставка по кредиту - 90,19%). На заяві міститься відмітка банку про відкриття відповідачці відповідного особового банківського рахунку № [NUMBER] , що свідчить про акцептування банком заяви відповідачки №200296658 /а.с. 18/. За результатами відритих торгів, оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020р., між ПАТ «БАНК Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» 20.07.2020р. було укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до боржників банку, зазначених у Додатку №1 до такого договору. 17.05.2021р. між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Авансар» було укладено договір про відступлення прав вимоги №11/05 відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» відступає на користь ТОВ «Авансар» права вимоги за кредитними договорами, перелік та суми заборгованості яких зазначено в Додатку №1 /а.с. 13-15/. Згідно витягу з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р. позивачу передано право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р. на загальну суму 15 937,66 грн., що складається із наступних сум: заборгованість за основним зобов`язанням - 5151,11 грн., заборгованість по нарахованим доходам - 10 786,55 грн. /а.с. 16/. 12.10.2021р. ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Авансар» складений та підписаний акт прийому-передачі документів, що засвідчують права грошової вимоги та оригіналів кредитних договорів боржників, який є додатком №2 до договору відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р. Відповідним актом засвідчується факт передачі від ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «Авансар» документів, що засвідчують права вимоги до боржників, перелік яких визначений в Додатку №1 до договору /а.с. 17/. Згідно платіжної інструкції №@PL868263 від 07.03.2023р. відповідачкою на рахунок ТОВ «Авансар» було здійснено платіж в розмірі 2500 грн. з поміткою призначення платежу «погашення заборгованості за кредитним договором №200296658 від 10.05.2016р., ІПН 2513310687, [PERSON] » /а.с. 41/. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не сплачено на користь позивача всієї суми заборгованості за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Статтею 509 ЦК встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 1054, 1055 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою не заперечується факт користування в нею картковим рахунком у ПАТ «БАНК Михайлівський» з коштами кредитного ліміту в розмірі 5000 грн. на умовах, передбачених у її заяві №200296658 від 23.06.2015р. Натомість відповідачка заперечує факт порушення нею її зобов`язань з повернення кредитних коштів, а також обґрунтованість облікованої позивачем остаточної суми заборгованості відповідачки за таким кредитним договором. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 зазначив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц. Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Враховуючи предмет спору у зазначеній справі, саме до обов`язку позивача, як правонаступника первісного кредитора, належить доказування обставин щодо порушення відповідачем своїх кредитних зобов`язань, розміру заборгованості боржника та обґрунтованості здійснених кредитором нарахувань. У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим матеріали справи не містять доказів щодо розміру кредитних коштів, наданих відповідачці у користування, оскільки позивачем не надано суду будь-яких первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів. В цьому контексті слід звернути увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Також стороною позивача не надано суду відомостей про порядок обчислення та нарахування розміру заборгованості відповідачки, зокрема арифметичного розрахунку стягуваних сум. Відсутність відповідних відомостей унеможливлює здійснення перевірки обґрунтованості тверджень сторони позивача про порушення відповідачкою її кредитних зобов`язань. В цьому контексті суд звертає увагу, що наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р., не може бути прийнятий судом з точки зору його належності та достовірності, оскільки цей документ засвідчує лише зміст права вимоги, яке передавалося від ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь позивача. В той же час суду не надано будь-яких доказів змісту права вимоги первісного кредитора за кредитним договором №200296658 від 23.05.2015р., яке було придбано ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за результатами відритих торгів під час процедури ліквідації ПАТ «БАНК Михайлівський» відповідно до договору №7_БМ від 20.07.2020р. про відступлення прав вимоги. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів наступних обставин: в якому розмірі надано відповідачці кредитні кошти; яким чином відповідачкою порушено умови кредитного договору в частині належного виконання нею її зобов`язань; обґрунтування розміру заборгованості (період настання прострочки; період та порядок нарахування процентів тощо). При цьому, суд бере до уваги, що ТОВ «АВАНСАР», як правонаступник кредитора за договором №200296658 від 23.06.2015р., укладаючи договір про відступлення прав вимоги №11/05 від 17.05.2021р. не був позбавлений права вимагати документи первинного бухгалтерського обліку на підтвердження дійсності кредитних вимог у первісного кредитора, а в контексті положень ст.ст. 517, 519 ЦК наслідки, пов`язані із ризиком недійсності переданої вимоги покладаються саме на нового кредитора. Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про обґрунтованість тверджень позивача про порушення відповідачкою її кредитних зобов`язань. Разом з тим, однією з основних засад цивільно-правових відносин, як процесуальних так і матеріальних, є диспозитивність, що передбачає можливість врегулювання приватно-зобов`язальних правовідносин відповідно до вільного волевиявлення сторін. Відображенням такого принципу є положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України відповідно до яких обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка визнає наявність в неї заборгованості за кредитним договором №200296658 від 23.06.2015р. в розмірі 4998,57 грн., з яких 2 500 грн. нею сплачені 07.03.2023р., що підтверджується копією відповідної платіжної інструкції. Таким чином залишок заборгованості складає 2498,57 грн. За таких обставин на теперішній час беззаперечним є зобов`язання відповідачки повернути на користь позивача суму коштів в розмірі 2498,57 грн., а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах суми вимог в розмірі 2498,57 грн. Стосовно доводів відповідачки про застосування строків позовної давності, то слід зауважити, що враховуючи обставини, за яких суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, то в даному випадку відсутня необхідність у наданні оцінці обставинам обчислення строків позовної давності, оскільки це не впливає на результат вирішення спору між сторонами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 3028 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах суми 2498,57 грн., що складає 15,67% від ціни позову, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки частину понесених ним судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial