Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

09 квітня 2024 року представник позивача звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, що зареєстрований 23 листопада 2003 року Малоярославецькою другою сільською радою Тарутинського району, Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис №5 в книзі реєстрації актів про одруження, свідоцтво Серії [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сімейне життя у подружжя погіршилося, у подружжя різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини, а також відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння. Шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинено і позивач вважає, що неможливо зберегти стосунки, оскільки втрачено почуття взаємної любові та взаєморозуміння. Спільне господарство припинено, сторони не мають спільного бюджету, проживають окремо, шлюб має формальний характер. За переконанням позивача він не бачить смислу відновлювати або підтримувати сімейні відносини, у зв`язку з чим він просить про розірвання шлюбу. Від спільного шлюбу є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №6227, видане 16 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16 квітня 2024 року від відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач підтвердила, що шлюбно-сімейні відносини між нею та позивачем фактично припинені, шлюб носить формальний характер, не відповідає ані її інтересам, ані інтересам позивача, а тому підлягає розірванню. Викладене у позові відповідає дійсності а позовні вимоги є обґрунтованими й законними, тому час для примирення на її думку не потрібен. До того ж вона підтверджує, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі, роз`яснень не потребують і просить позов задовольнити. У судове засідання учасники процесу не з`явились. В позовній заяві представник позивача просить провадити розгляд без його участі та без участі позивача, який не заперечує проти прийняття заочного рішення у справі. Крім того, 22 травня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд страви за його відсутністю та відсутністю позивача, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Судова повістка, надіслана відповідачу повернулася до суду з відміткою про отримання 27.06.2024 року. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23 листопада 2003 року Малоярославецькою другою сільською радою Тарутинського району, Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис №5 в книзі реєстрації актів про одруження, свідоцтво Серії [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що у позивача та відповідача різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння подальше збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Шлюбні відносини фактично припинилися, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судового збору, відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». В матеріалах справи міститься копія посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] від 13 жовтня 2023 року. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved