Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Фурсій С.О. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить усунути позивачу перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке належить йому на праві власності, шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщенням за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на праві приватної власності має житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2023 року між позивачем та відповідачем відбулась усна домовленість щодо можливого продажу відповідачу вищевказаного житлового будинку. Після чого, позивач надав дозвіл на користування житловим будинком та передав ключі від домоволодіння. Пізніше позивачу стало відомо, що в належному йому житловому будинку, стала проживати родина [PERSON] . На даний\~час вказаний\~житловий будинок\~з надвірними\~будівлями та\~спорудами позивач\~має бажання\~продати.\~Відповідач відмовляється\~укласти договір\~купівлі-продажу\~даного житлового\~будинку.\~Також [PERSON] \~відмовляється в\~добровільному порядку\~виселитися з\~житлового будинку\~та забрати\~своє майно,\~чим порушує\~права та\~законні інтереси\~позивача,\~як власника житлового будинку та створює перешкоди в користуванні та розпорядженні його власністю. Щодо незаконного проживання в його будинку позивач звертався до поліції. Позивачу було роз`яснено, що з даним спірним питанням слід звернутися до суду. Враховуючи те, що відповідач разом зі своєю сім`єю проживають в спірному житловому будинку без відповідних правових підстав, не є членами родини власника та не мають права на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим, підлягають виселенню з нього. Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 28.11.2023 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження. 07.02.2024\~року від\~відповідача [PERSON] \~надійшов відзив\~на позовну\~заяву.\~В обґрунтування\~своїх заперечень\~зазначає,\~що між\~ним та\~позивачем відбулася усна домовленість про те, що відповідач [PERSON] та його сім`я мають право проживати в будинку та користуватися ним, а в майбутньому він купить даний житловий будинок. В лютому 2023 року відповідач та його родина, почали користуватися за адресою: [ADDRESS] . Перед тим як переїхати до даного помешкання, відповідач сплатив заборгованість за електропостачання до даного будинку. Так як будинок був у незадовільному стані, розпочав проводити ремонті роботи в кімнатах та кухні будинку, огорожі, замінили вхідні та міжкімнатні двері. На ремонт будинку на даний час витрачено близько 78000 грн. Крім того, відповідач сплатив позивачу частину вартості житлового будинку в розмірі 17000 грн. Для досягнення домовленості щодо купівлі-продажу будинку почалася підготовка документів. Власник будинку (позивач) повинен був замовити виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки та присвоєння кадастрового номера земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Під час підготовки документів для купівлі-продажу будинку відповідач помітив, що [PERSON] затягує замовлення кадастрового номера на будинок та повідомляє, що в нього немає часу на збір документів. В зв`язку з чим, відповідач випадково дізнався, що на майно позивача накладено арешт. 29 грудня 2023 року дружина відповідача [PERSON] отримала письмове підтвердження про наявність арешту на все майно позивача [PERSON] . В інформації № 360514715 від 29.12.2023 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] зазначено, що 29.02.2012 року зареєстровано тип обтяження: арешт нерухомого майна № 12223235 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника на підставі ухвали Бобровицького районного суду про забезпечення позову від 22.02.2012 року справа № 2-2502-29/2012 р., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно. Отже, позивач [PERSON] , приховав інформацію про наявні в нього борги та існуючий арешт на майно, що унеможливлює виконати домовленість про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Своїми діями [PERSON] ввів в оману відповідача та його родину, суд, посилаючись на те, що відповідач відмовляється купувати будинок, чим перешкоджає користуватися та розпоряджатися йому своїм майном. На даний час відповідач [PERSON] , перебуває на військовій службі у складі ЗСУ. Зазначає, що не відмовляється від виконання договірних зобов`язань та бажає купити даний житловий будинок, в якому провів частину ремонтних робіт, сплатив заборгованість за комунальні платежі та щомісячні комунальні платежі, а також сплатив частину коштів власнику будинку. Дружина позивача разом з дітьми проживає в будинку по [ADDRESS] в якому наданий дозвіл на проживання власником [PERSON] , який сам порушує умови договору, та з вини якого відповідач не може на даний час купити житловий будинок, на який накладений арешт. 26.02.2024\~року від\~представника позивача\~ [PERSON] \~адвоката Фурсія\~С.О.\~надійшла відповідь\~на відзив.\~В обґрунтування\~своїх заперечень\~зазначає,\~що у своєму відзиві відповідач вказує, що він разом з сім`єю в лютому 2023 року переїхав проживати в належний позивачу будинок за адресою: [ADDRESS] . Перед тим, як переїхати до даного помешкання він сплатив заборгованість за електропостачання до даного будинку та надав квитанцію про сплату за послуги електроенергії датованої 11.01.2024 року. Даний факт спростовується фактичними даними, самим відповідачем, а саме в додатку до відзиву він надав квитанцію про сплату за електроенергію датовану 11.01.2024 року, тобто практично рік [PERSON] користувався житловим будинком не сплачуючи комунальні платежі, а саме за користування електроенергією. Будь-яких доказів про сплату заборгованості за електроенергію після заселення до будинку відповідач не надав і не зможе надати так як заборгованість за користуванням електроенергією була відсутня станом на лютий 2023 року. Також відповідач вказує, що він проводив ремонтні роботи у будинку позивача та на даний час вартість ремонтних робіт виконана ним близько на 78 000 грн. Дане твердження [PERSON] також не відповідає дійсності, так як будь- яких доказів про проведення ремонтних робіт відповідач не надав (квитанцій про придбання будівельних матеріалів, акти виконаних робіт підрядних будівельних організацій, фотографії будинку до та після ремонту тощо), крім того позивач будь-яких дозволів на проведення ремонтних робіт відповідачу не надавав, що стане в подальшому предметом розгляду справи в суді, так як на даний час відповідач не дозволяє позивачу зайти до свого житлового будинку. Доводи відповідача про те, він надав в рахунок сплати за вартість житлового будинку позивачу 17 000 грн. також не відповідають дійсності, так як ніяких коштів [PERSON] . [PERSON] в рахунок сплати за житловиі будинок не передавав, будь-яких доказів передачі даних коштів він до суду не надав. Щодо наявності на даний час обтяжень на все нерухоме майно шо належить [PERSON] то дане питання буде вирішено позивачем після виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку. \~ \~ \~ \~ Також зазначає, що будь-яких письмових угод з відповідачем щодо купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , позивач не укладав, практично за рік проживання у вказаному будинку відповідач [PERSON] не сплатив за оренду житла жодної копійки позивачу, сплатив за користування електроенергією 11.01.2024 в сумі 2699 грн. лише після того, як працівники РЕСУ повідомили його про відключення за несплату. Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 07.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Фурсій С.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача адвокат Зазимко Є.Г. у судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що він на праві приватної власності має житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що між ним та відповідачем відбулась усна домовленість про можливий продаж вищевказаного житлового будинку відповідачу. Після чого, надав дозвіл на користування житловим будинком та передав ключі від домоволодіння. Підтвердив, що [PERSON] сплатив йому 10\~000 грн., потім ще 700 грн., всього до 11 000 грн. Взагалі, була домовленість продати будинок за 12 000 доларів США, з предоплатою 7\~000 доларів США. Також вказав, що наразі [PERSON] не відмовляється купували житловий будинок, але він не має відповідних коштів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється дружиною відповідача [PERSON] . В житловому будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] проживає разом з чоловіком та дітьми. Вказала, що її чоловік [PERSON] познайомився з позивачем [PERSON] , після чого в подальшому останній запропонував купити житловий будинок з подальшою виплатою за 12\~000 доларів США. Позивач [PERSON] надав дозвіл заїхати та користуватися житловим будинком, дозволив робити ремонт, а в подальшому нотаріально переоформлять будинок. За час проживання в будинку зробили ремонтні роботи на суму 80\~000 грн. Коли вирішили нотаріально оформити документи, виявилось, що на все майно позивача [PERSON] накладено арешт. В з`язку з чим, не можливо підготувати документи купівлі - продажу будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] під час спілкування повідомив, що вони заселяються до будинку з подальшою виплатою. В будинку проживають більше року, під час проживання в будинку родина відповідача робила ремонт. Інформація про те, яку суму вже сплатили за будинок їй не відомо. Будинок не переоформлювали, бо він знаходиться під заставою, про що відповідач [PERSON] не знав. Всебічно вивчивши обставини справи, вислухавши сторони, їх представників та свідків, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2015 № 50634374(а.с.7). Відповідно до відповіді начальника ВП № 2 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Войтка Є.А. встановлено, що позивач звертався до поліції щодо незаконного проживання в своєму будинку відповідача [PERSON] , але йому було роз`яснено, що слід звернутися до суду з даного спірного питання(а.с.8). Довідкою про результати перевірки інформації по зверненню [PERSON] від 31.08.2023 року, підтверджується що була здійснена перевірка за заявою [PERSON] , в зв`язку з тим, що за адресою: [ADDRESS] , квартиранти відмовляються виселятися та не виконують усного договору щодо сплати за будинок(а.с.9). Копіями квитанцій підтверджується, що [PERSON] під час проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] сплачував комунальні послуги(а.с.46-47). Згідно інформації № 360514715 від 29.12.2023 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] встановлено, що 29.02.2012 року зареєстровано тип обтяження: арешт нерухомого майна № 12223235 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника на підставі ухвали Бобровицького районного суду про забезпечення позову від 22.02.2012 року справа № 2-2502-29/2012 р., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно(а.с.48-53). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта\~статті 9 ЖК Української РСР). Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частинами першою та другою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). У даній справі встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності має житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] , однак не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач [PERSON] , який не є власником житлового будинку, не зареєстрований в ньому, не сплатив кошти за житловий будинок за домовленістю та відмовляється виселятися з нього. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Суд, оцінюючи позовні вимоги на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, доходить висновку про те, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у належному позивачу на праві власності будинку проживає відповідач, який не є членом його сім`ї; жодних пиьмових угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірний будинок відповідач не реагує. Встановивши вказані обставини, суд приходить до висновку про те, що порушене право позивача як законного власника спірного будинку підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме виселення [PERSON] з житлового будинку, яке відповідач займає без законних на те підстав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що під час судового розгляду позовні вимоги [PERSON] знайшли своє відображення, є обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі, що буде сприяти захисту та відновлення прав та інтересів позивача та буде пропорційним в демократичному суспільстві. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved