Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на злісне ухилення [PERSON] від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що вони з відповідачем з 18 вересня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 19.12.2018 шлюб між ними розірваний. До 2017 року відповідач підтримував стосунки з дитиною, кожного року їздили відпочивати, однак з 2017 року батько припинив спілкуватися та цікавитися життям дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не опікується сином та не переймається за його здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання. Тому ураховуючи байдужість відповідача до своєї дитини та ухилення від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Позивач [PERSON] та представник адвокат Гливук М.І. у судовому засіданні на вимогах наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Позивач суду пояснила, що відповідач не підтримує стосунки з дитиною близько 6 років, у неї новий чоловік, якого син вважає своїм батьком. Аліменти на утримання дитини [PERSON] сплачує. Проживали вони у Волинській області, спочатку у Польщу виїхавши в липні 2022 року. Адресу їх проживання у Волинській області вона не повідомляла відповідачу, але якби він зателефонував, вона б сказала. Відповідач повинен цікавитися дитиною, а не вона нав`язувати йому сина. Додаткових коштів на дитину [PERSON] не надавав. З 2017 року по 2022 рік вона періодично виїжджала за кордон на півроку. на рік на заробітки, а дитина жила цей час у бабусі. Вона не забороняла відповідачу спілкуватися із сином, це він не виявляє цього бажання. Відповідач [PERSON] та його представник Вірко В.В. вимоги позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач суду пояснив, що до 2020 року він спілкувався із сином, потім телефонував тещі, але та не відповідала. До органів опіки він не звертався щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, хоча крім аліментів він давав тещі додатково кошти на утримання сина. В обґрунтування відзиву на позов відповідачем зазначено, що позивачка з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України самостійно, без повідомлення відповідача, вивезла їх сумісного малолітнього сина за межі України до Польщі, де вона перебуває і наразі. Не спілкуючись з відповідачем. Жодний із наданих доказів не підтверджує злісне свідоме ухилення відповідача від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків з огляду на відсутність відомостей про фактичне місцезнаходження дитини та повідомлення батьку дитини адреси та засобів зв`язку із сином. До 2017 року [PERSON] фактично проживав з ним, батьком дитини, позивачка періодично виїжджала до Польщі та мала намір назавжди покинути місто народження сина, якого вона також хотіла вивезти до чужої країни. Позивачка умисно тривалий час не давала і не дає зустрічатись зі своїм сином, чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною. При цьому він категорично заперечує проти вимог, оскільки позитивно характеризується за місцем проти, на обліку не перебуває. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. Відповіді на відзив стороною позивача не подано, надання письмових пояснень позивачем ЦПК України не передбачено. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, як органу опіки та піклування [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, на висновку органу опіки та піклування наполягає. В суді висновок підтримала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона рідна тітка відповідача та поки позивачка з відповідачем жили, все було нормально. Аліменти відповідач платить, сина свого любить, однак, з його слів, йому не дають спілкуватися з дитиною. Свого часу вихованням дитини займалася бабуся ( мати позивача ) , а мати дитини була в цей час за кордоном, працювала там. Поки позивачка давала дитину [PERSON] , він не ухилявся від батьківських обов`язків. Перешкоди у спілкуванні з дитиною йому чинила позивачка десь з 2018 року, [PERSON] їй особисто казав, що приходив до них тричі і позивачка не давала бачити сина. Дитина наразі за кордоном і [PERSON] не може спілкуватися із сином навіть телефоном, так як [PERSON] з причини хвороби не може розмовляти. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється тіткою відповідача [PERSON] . [PERSON] любить сина, однак позивачка вивезла дитину за кордон і коли приїжджала в Україну, йому про це не казала. Раніше, коли позивачка виїжджала за кордон, дитина жила з бабусею, до смерті свахи дитину возили їй, а потім перестали давати [PERSON] . Знає зі слів відповідача, що він один раз приїхав і його не пускали до сина. Аліменти на утримання дитини він платить. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється мамою позивачки. З 2014 року донька не живе разом з відповідачем, до 7-річного віку він спілкувався з дитиною, а потім перестав спілкуватися, тільки його мама брала до себе дитину. З травня 2018 року дочка їздила за кордон, [PERSON] лише аліменти сплачував, кошти на інше не просили, та вважає, що відповідач не дав би такої допомоги. Вони не забороняли йому спілкуватися з дитиною, однак з вересня-листопада 2017 року він перестав спілкуватися з [PERSON] . У липні 2022 року дочка виїхала з дитиною за кордон через війну. Мама відповідача просила приводити дитину до неї, коли вони приїздили, то мама відповідача забирала [PERSON] до себе, коли хотіла. Відповідач знав, що дочка за кордоном, але все одно не приходив, не телефонував. Перешкод у спілкуванні не було, він сам не хотів спілкуватися з дитиною. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка являється її племінницею. Відповідач любив сина, однак у три роки дитині встановили діагноз і він був дуже незадоволений, сім`я розпалася. У 2014 році [PERSON] переїхала до матері. Спочатку він приїздив, десь близько трьох років,а потім перестав. Аліменти він дійсно сплачує, але більше нічого. Знає це зі слів позивачки та своєї сестри. До онука приїздила лише бабуся. Позивачка виїздила за кордон на заробітки, оскільки їй потрібно було лікуати хворого сина, на це потрібні кошти. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є братом відповідача . Брат любить свого сина, сплачує аліменти . У 2022 році позивач виїхала з дитиною за кордон. Близько 3-4 років позивач не дає спілкуватися батьку з дитиною. Вислухавши доводи учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивачем в якості доказів надано до суду копію повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Криворізької міської ради від 05.10.2023 № 1065, відповідно до якого мати дитини в повному обсязі виконувала батьківські обов`язки щодо медичних потреб дитини [PERSON] , [INFO] , батька дитини лікар ніколи не бачила. Аналогічні довідки надані Комунальним позашкільним навчальним закладом «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2» Криворізької міської ради від 19.10.2023 та Комунальним закладом освіти «Криворізька спеціальна школа «Натхнення» Дніпропетровської обласної ради» від 05.10.2023. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20). Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Виконком Довгинцівської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконком вважає за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина, оскільки надані позивачкою докази не свідчать про злісне ухилення відповідача по справі від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківських обов`язків, його винну поведінку щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Суд надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, не встановив підстав для застосування до відповідача такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносного його малолітнього сина. Судом враховано поведінку відповідача під час розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, зокрема активну позицію щодо надання відповідних пояснень та заперечень наявності у нього перешкод у спілкуванні та вихованні сина, а також висловлене ним бажання приймати участь у вихованні, розвитку та становленні свого сина. Суд зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23). З урахуванням обставин цієї справи, огляду на висловлене батьком чітке та беззаперечне бажання приймати участь у вихованні, розвитку та навчанні свого сина, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини. Активна позиція відповідача під час розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, надання своїх пояснень та заперечень щодо доводів, викладених позивачкою, оцінена судом, як можливість і готовність батька відновити психологічний та емоційний зв`язок зі своїм сином. У матеріалах справи відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з батьком, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й сина. З огляду на зазначене, позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (провадження № 61-5260св24). При цьому суд також приймає до уваги тривалу відсутність дитини в Україні та неможливість, у зв`язку з цим, виконання відповідачем належним чином батьківських обов`язків, та з огляду на те, що позивачка не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд не знаходить підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Витрати відповідача [PERSON] на правничу допомогу в даній справі склали 15000 гривень, що підтверджується договором ДП № 04/12-23 про надання правничої допомоги між адвокатом Вірко В.В. та [PERSON] від 29.12.2023 року, доповненням № 1 до договору ДП № 04/12-23 від 29.12.2023 року, актом прийняття-передачі наданних послуг (правничої допомоги) виконаних робіт від 10.01.2024 року, ордером на надання правничої допомоги на підставі договору ДП № 04/12-23 від 29.12.2023 року , копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 617 виданого адвокату Вірко В.В., та копією квитанції № 068892 від 29.12.2023 року про сплату [PERSON] адвокату Вірко В.В. 15000,00 грн., за надання юридичних послуг (а.с.56-62). Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому наявні підстави для їх стягнення з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved