Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

18\~квітня 2024\~року [PERSON] ,\~через представника\~ адвоката\~Сапсай М.Ю.,\~звернувся до\~суду із\~позовом до\~ДСП «Північна\~Пуща» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов обґрунтований тим, що у період з 06 вересня 2020 року по 05 лютого 2024 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та останній час працював на посаді водія пожежного автомобіля вантажопідйомністю від 3 до 5 тон 3 класу Центральної лісової пожежної станції в зоні відчуження. 05 лютого 2024 року позивач звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, однак, відповідач при звільненні не провів з позивачем повного розрахунку по виплаті заробітної плати. На прохання позивача провести з ним розрахунок, відповідач пояснив, що розрахунок буде проведено пізніше, оскільки у підприємства немає коштів. Враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі не сплачена, вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 50\~879,47 грн. Крім того позивач зазначає, що, оскільки він був звільнений 05 лютого 2024 року, а виплату всіх сум, що йому належать від підприємства не було проведено, то за час затримки розрахунку за період з 06 лютого 2024 року по 18 квітня 2024 року підлягає стягненню середній заробіток в сумі 82\~149,09 грн. Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 02 травня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на відсутність у діях відповідача вини. Вказав, що у 2022 році військовими РФ знищено матеріально-технічну базу підприємства, у зв`язку із чим ДСП «Північна Пуща» отримало збитки у особливо великих розмірах. Разом з цим, незважаючи на вказані обставини, адміністрація підприємства намагається виконувати свої зобов`язання щодо першочерговості сплати заробітної плати працівникам підприємства. У відзиві відповідач також не погодився із розміром витрат позивача на правничу допомогу, вважає, що такі витрати є завищеними та не відповідають критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. 05 липня 2024 року від представника позивача адвоката Сапсай М.Ю. надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій остання повідомила про часткову сплату відповідачем заборгованості по заробітній платі, а тому просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 39 242 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились. Відповідно до заяви, представник позивача просить розглядати справу за її відсутності, позов, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримала та просила його задовольнити. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов такого висновку. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 06 вересня 2020 року [PERSON] прийнятий на роботу в ДСП «Північна Пуща» та призначений на посаду лісника Опачицького лісництва в зоні відчуження. \~ \~ \~ \~06 жовтня 2020 року переведений на цьому ж підприємстві на посаду водія пожежного автомобіля ЗІЛ-131 (АЦ-40) Опачицької лісової пожежної станції в зоні відчуження, 16 березня 2021 року на посаду водія пожежного автомобіля ЗІЛ-131 (АЦ-40) лісової пожежної станції «Опачичі» в зоні відчуження, 01 травня 2023 року на посаду водія пожежного автомобіля вантажопідйомністю від 3 до 5 тон 3 класу центральної лісової пожежної станції в зоні відчуження (а.с. 12-26). \~ \~ \~ \~05 лютого 2024 року [PERSON] звільнений з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, що підтверджується копією наказу про припинення трудового договору (контракту) від 18 січня 2024 року № 40-ОС-502603 (а.с. 27). \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки № 108 від 04 квітня 2024 року, виданої ДСП «Північна Пуша», станом на 01 квітня 2024 року сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі складає 50\~879, 47 грн (а.с. 34). \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки № 178 від 23 квітня 2024 року, виданої ДСП «Північна Пуша», станом на 23 квітня 2024 року сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі складає 78\~648,24 грн. \~ \~ \~ \~Представник позивача у заяві про зменшення розміру позовних вимог просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 39 242 грн, оскільки іншу частину заборгованості відповідачем було сплачено. Статтею 43 Конституції України\~гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до\~частини першої\~статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, всупереч вказаним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість, яка станом на час розгляду справи становить 39 242 грн. Досліджені судом документи не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, та дають підставу суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати в розмірі 39 242 грн. Щодо стягнення сум за статтею 117 КЗпП України, необхідно зазначити таке. Згідно із частиною першою статті 116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У частині другій статті 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця наступає передбачена\~статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Разом з тим, суд не погоджується із сумою розрахунку позивача щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок має проводитися виходячи із робочих, а не календарних днів. Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до наданого відповідачем розрахунку середнього заробітку, середньоденна заробітна плата позивача становить 1125,33 грн (а.с. 35). Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2024 року по 18 квітня 2024 року. За період з 06 лютого 2024 року по 18 квітня 2024 року минуло 53 робочих днів (лютий 2024 року - 18 робочих днів; березень 2024 року - 21 робочих днів; квітень 2024 року - 14 робочих днів), а отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 59 642,49 грн (53 дні * 1125,33 грн). Однак, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Суд враховує, що загальновідомим фактом є зменшення економічної активності суб`єктів підприємницької діяльності внаслідок збройної агресії РФ. Позивач не обґрунтовував обставин ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат і на них не посилався. Середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 59 642,49 грн є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу у розмірі 39 242 грн. Крім того, така неспівмірність, може також суттєво погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Таким чином, з огляду на фінансове становище підприємства, суд із врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця приходить висновку визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 30 % від загальної заборгованості суми стягнення середнього заробітку, а саме 17\~892,75 грн (59 642,49 * 30%). Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України, судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141\~ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1804-01 від 18 квітня 2024 року, копію акту прийому-передачі грошових коштів № 18042024-01 від 18 квітня 2024 року, згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 7000 грн (а.с. 8, 9). З огляду на складність справи, виконані адвокатом Сапсай М.Ю. роботи (підготовка та направлення адвокатського запиту, збір документів, підготовка позовної заяви по суті спору та формування пакету документів для подання до суду), суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн є обґрунтованою та відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача суму витрат на правову допомогу за консультацію клієнта, узгодження правової позиції, аналіз матеріалів справи, законодавства та судової практики, то у вказаній частині такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати включаються у витрати за підготовку позовної заяви по суті спору. Враховуючи викладене,\~з відповідача\~на користь\~позивача необхідно\~стягнути понесені ним судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн і 5000 грн за надання правничої допомоги. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід бюджету судовий збір в розмірі 1211,20 грн (позовна вимога про стягнення заробітної плати, за яку позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

Outcome: partial