Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод\~у користування\~належним майном\~(колодязь\~із питною\~водою)в обґрунтування зазначивши наступне. Відповідно до рішення виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів №450 від 22 жовтня 1998 року йому передана земельна ділянка у приватну власність площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження даних обставин 17.11.1998 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю. Відповідно до договору дарування від 16 вересня 1968 року, йому було подаровано частину будинку розташованого на вказаній земельні ділянці, а саме: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці в 1970 році було збудовано колодязь, для забезпечення домогосподарства питною водою. 1979 році в сусідньому домогосподарстві, розташованому на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , (власник [PERSON] ) було збудовано дворову вбиральню на відстані 12,25 м. від його колодязя з питною водою. З часом вода в колодязі почала набувати негативного запаху та її можна було використовувати лише в технічних потребах. Відповідно протоколу випробування питної води №04/08/23 від 10 серпня 2023 року: «...на час відбору проба води відібрана 10.08.2023 року за адресою України, [ADDRESS] не відповідала нормативу ДСанПіН 2.2.4-171-10 Державні санітарні норми та правила «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною» за показником нітратів...». Відповідно дослідження проведеного ПП «ПРОЕКТСЕРВІС» №44-23 від 02.09.2023 року: «...Відповідно до ДБН Б.2.2 - 12 : 2013 «Планування та забудова території» п. 6.1. 41, таблиця 6.7 «Допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель і споруд» відстань від дворової вбиральні до колодязя повинна становити не менше 20 м. У Вашому випадку відстань від колодязя (рік будівництва 1970р.) по [ADDRESS] до дворової вбиральні (рік будівництва 1979р.) по [ADDRESS] (власник [PERSON] ) становить 12,25 м. Висновок: При такому розташуванні вода колодязя буде непридатною до споживання. Її можна буде використовувати тільки для технічних потреб. Вам необхідно провести аналіз води колодязя і цим самим визначити її придатність. Необхідно перенести дворову вбиральню відповідно до Державних вимог на відстань до колодязя неменше ніж на 20м...». У зв`язку з зазначеним, він неодноразово звертався до відповідача із проханням розібрати дворову вбиральню та усунути перешкоду в користуванні належним йому майном, проте будь-яких дій зі сторони відповідача по даний час вчинено не було. Всі його попередні звернення були в усній формі та їх документального підтвердження він не має. Тобто незважаючи на його вимоги до відповідача, щодо демонтажу дворової вбиральні та перенесення її на відстань у не менш ніж 20 м, як того вимагає чинне законодавство, останній так і не здійснив його демонтаж. Вказані обстави підтверджуються наступними доказами: - Акт відбору проб води; - Протокол випробування питної води; - Висновок за результатами досліджень ПП «ПРОЕКТСЕРВІС». Отже, вищевказані дії з боку відповідача створюють перешкоди для користування належним йому майном, а саме колодязем, призначеним для забезпечення домогосподарства за адресою [ADDRESS] питною водою. Відповідач фактично на свій власний розсуд без відповідних дозвільних документів позбавив його права закріпленого в Конституції України, Земельному та Цивільному кодексах України в частині вільного користування та розпорядження належним йому майном. Просить суд зобов`язати надати відповідача документи на підтвердження своїх анкетних даних та права власності на майно. Зобов`язати [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , усунути перешкоди в користуванні належним мені майном, а саме колодязем призначеним для забезпечення домогосподарства за адресою [ADDRESS] питною водою, шляхом знесення дворової вбиральні та перенесення її на відстань у не менш ніж 20 м. Судові витрати по справі стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про те, що вважає позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належним майном (колодязь з питною водою) - не можуть бути задоволені судом, а твердження, викладені позивачем в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що у 1979 році (45 років тому) в сусідньому домогосподарстві, розташованому за адресою: [ADDRESS] , було збудовано дворову вбиральню на відстані 12.25 м від його колодязя з питною водою. Вказана дворова вбиральня нібито розміщена з порушеннями ДБН та недотримання санітарних норм, що призвело до погіршення якості питної води у належному позивачу колодязі. Однак, жодного допустимого доказу на підтвердження вказаного (колодязь з питною водою) твердження позивачем суду не надано. Зокрема матеріали справи не містять жодного доказу, про те: - що у її власності перебуває хоча б якась дворова вбиральня; - де розташовано дворову вбиральню (якщо вона взагалі існує!) на належній їй земельній ділянці?; - які розміри дворової вбиральні та роки її побудови? а також її стан (чи діюча дворова вбиральня, та чи містяться в ній об`єкти, як б могли погіршувати якість води); - яким чином позивачем було встановлено, що на її земельній ділянці взагалі знаходиться дворова вбиральня? А тим більше - що ця вбиральня є діючою?; - яке вона взагалі має відношення до погіршення якості питної води у належному відповідачу колодязі?; - що у власності позивача взагалі перебуває колодязь, відсутні також будь-які дозвільні документи коли саме був побудований колодязь та на підставі яких дозвільних документів; - матеріали справи не містять відповідного аналізу якості питної води саме з колодязя за який вказує позивач, а не з іншого об`єкту який розміщений на земельній ділянці позивача, оскільки в документах які надає позивач, не вказано що місце відбору води було саме колодязь за який вказує позивач; - не доведено, коли стан води в колодязі став непридатним до споживання, зважаючи, що сам колодязь побудовано за твердженням позивача багато років тому; - не додано жодного документу, який би відображав схематичне розташування належного позивачу на праві власності колодязю, та розміщення в радіусі менш як 20 метрів інших об`єктів, які б могли погіршувати якість питної води в колодязі; - не надано жодного реального доказу (а саме санітарно-епідеміологічного обстеження, висновку інспекції державного архітектурно-будівельного контролю), які б підтверджували, що вона порушує права своїх сусідів чи псує екологію. І хоча позивач посилається на ту обставину, що вода у його колодязі непридатна для споживання, однак - що є причиною такого забруднення - невідомо і самому позивачу. Позивач посилаючись на обставину, що вода у його криниці непридатна для споживання, жодним чином не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між її домоволодінням та невідповідністю санітарних норм води у його колодязі. Саме лише міркування позивача про невідповідність відстані розташування приміщень від колодязя - не може бути підставою для демонтажу будь-яких будівель, за умов не підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між таким розміщенням, станом їх утримання та негативним наслідком у виді погіршення якості води у колодязі позивача та неможливості її використання у господарських цілях позивачем. Вважає, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Щодо документів, які позивач простить суд витребувати у неї, то повідомляє, що документи на право власності на її нерухоме майно в неї відсутні у зв`язку з їх втратою. На їх відновлення необхідні значні фінансові затрати, яких вона наразі не має. Однак, якщо позивач профінансує виготовлення їх дублікатів, вона надасть їх суду. Просить суд в задоволені позову [PERSON] до неї [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні належним майном (колодязь з питною водою) - відмовити в повному обсязі. Стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати, розмір яких буде підтверджено нею у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , згідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів № 450 від 22 жовтня 1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР від 17 листопада 1998 року. В позовній заяві [PERSON] вказує, що у 1979 році в сусідньому домогосподарстві, розташованому за адресою: [ADDRESS] , було збудовано дворову вбиральню на відстані 12.25м від його колодязя з питною водою. Вказана дворова вбиральня розміщена з порушеннями ДБН та недотримання санітарних норм, що призвело до погіршення якості питної води у належному позивачу колодязі. При цьому будь-яких належних та допустимих доказів зазначених обставин не надає. Позивач посилаючись на обставину, що вода у його криниці непридатна для споживання, жодним чином не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між домоволодінням відповідача [PERSON] та невідповідністю санітарних норм води у його колодязі. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. При пред`явленні позову позивач згідно ч.5 ст.177 ЦПК України зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Ці докази він збирає сам у позасудовому порядку, що у вказаному випадку і було зроблено [PERSON] при зверненні до суду. Спосіб отримання доказу фактично оцінюється судом зі слів суб`єкта доказування. Якщо доказ викликає у суду сумнів, то доцільно перевірити порядок його отримання шляхом звернення до органу чи особи, яка його видавала. Отже, на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, відповідно до положень ст. ст.391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У роз`ясненні п. 6 вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Суд не\~бере до\~уваги посилання\~позивача [PERSON] \~як на\~доказ,\~на висновок складений ПП «ПРОЕКТСЕРВІС» за №44-23 від 02.09.2023 року: оскільки такий висновок складений без проведення будь-якого дослідження обставин, на які посилається позивач, не містить будь якого обґрунтування, а посилання носять лише формальний характер, тому з даного висновку не можливо зрозуміти, які саме документи були використані для складення висновку, а також чи взагалі є ПП «ПРОЕКТСЕРВІС» суб`єктом, уповноваженим робити такі висновки щодо непридатності води до споживання через розташування колодязя. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме і?і? прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 4 ЦПК Украі?ни), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучении? у справі відповідач відповідальним за це. У справі, яка розглядається, не знайшли свого підтвердження посилання позивача про порушення його прав діями відповідача, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким саме чином наявність вбиральні на земельній ділянці за місцем проживання відповідача перешкоджає йому\~в користуванні\~належним майном\~(колодязь\~із питною\~водою)\~тапорушує и?ого цивільне право. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання перед судом про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати слід покласти на позивача. Суд вважає, що вимога відповідача про стягнення з позивача судових витрат не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження понесених витрат.

Outcome: dismissed