Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] через адвоката Кушнір Б.С. в квітні 2024 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] та просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у фіксованому розмірі двох прожиткових мінімуми для дітей віком від 06 до 18 років - 6 392 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати фактично понесені на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , пов`язані із лікуванням у розмірі - 3 570,00 гривень, що еквівалентно 84 Євро (відповідно до курсу 42,51 станом на дату подачі позову); присудити [PERSON] періодичні (кожні чотири місяці) додаткові витрати на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , після їх фактичного понесення у розмірі 3 570,00 гривень щоразу, що еквівалентно 84 Євро (відповідно до курсу 42,51 станом на дату подачі позову). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 03.05.2024 року по справі відкрито спрощене провадження Позивач в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи у відсутності позивача, просила задовольнити, з обставин викладених у позові проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання призначене на 28.06.2024 р. на 10 год.30 хв., не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином та своєчасно, як шляхом направлення судової повістки, за адресою місця реєстрації так і шляхом смс повідомлення та повідомленням через додаток «Viber» на номер тел. [NUMBER] про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.07.2010 між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №473. Від шлюбу сторони мають доньку: [PERSON] , [INFO] . Як доводить суду позивач наразі вона з донькою за погодженням з відповідачем виїхала у Нідерланди , де разом з донькою оселились у містечку Везеп Нідерланди, де фактично проживає і дотепер. Відповідач не надає ніякої допомоги навіть донці та не покриває додаткові витрати пов`язані із лікуванням її у лікаря-ортопеда, протилежне судом не встановлено. Відповідно до положень ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягненню нею повноліття, згідно з ст. 180 СК України. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Аліменти - це кошти на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань тощо. Положенням ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімумі дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривні. Враховуючи те , що донька проживає з мамою та відповідно перебуває на її утриманні у суду є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі вказаному позивачем відповідно до норм ст.184 СК України - 6 392 грн. Стосовно стягнення додаткових витрат то нормами ст. 185 СК України визначено, що той з батьків, з якого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. [PERSON] має хронічне захворювання у вигляді підвищеної м`язової втоми внаслідок порушення опорно-рухомого механізму. Так, внаслідок порушення статики (вальгус п`яткової та серединної кісток) та стопи (перепронація передплеснового комплексу) у [PERSON] виникають підвищені розтягуючи навантаження на м`язи стопи та гомілки, що призводить до появи скарг на втому вищевказаних структур. Як наслідок, почала розвиватися хвороба Ліребдза. У зв`язку з хворобою дитина потребує додаткових витрат на лікування у вигляді регулярних медичних обстежень, оздоровлення у санаторно-курортних закладах, ортопедичних стельок для взуття. Щодо понесених додаткових витрат то позивачем понесено на консультацію - 53,50 Євро; на покупку ортопедичних стельок для взуття - 35,95 Євро; на терапію стопи дитині до 16 років- 71 Євро. Всього позивачем понесено витрати на суму 168,00 Євро, що підтверджується чеком від 30.11.2023 про придбання медичного обладананння. Таким чином, відповідач повинен сплатити половину вартості понесених позивачем витрат лікування дитини 3 570,00 гривень ( відповідно до курсу 42,51 станом на дату подачі позову , що еквівалентно - 84 Євро) У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, а також повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На відміну від аліментів, додаткові витрати носять несталий характер та пов`язані не з питання належного матеріального утримання дитини, а з передбачуваними/або не передбачуваними особливими обставинами того з батьків, з яким проживає дитина у зв`язку з хворобою, зокрема. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на якусь хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16-ц). Суд доходить до висновку, що додаткові витрати слід стягувати виходячи з доказів фактично понесених витрат. Це пояснюється складністю доведення необхідності стягнення додаткових витрат в майбутньому (наперед). Як зазначено в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), «Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо)». Крім того, Верховний Суд у даній постанові роз`яснює, що присуджений розмір додаткових витрат на дитину не є незмінним, адже відповідач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про зменшення розміру присуджених до стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини після істотної зміни або припинення обставин (одужання або істотне покращення стану здоров`я його дитини), які стали підставою для задоволення позову. У постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 751/4312/16-ц (провадження № 61-9737св18) вказано, що «вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.» Суд при визначенні розміру додаткових витрат може стягнути з відповідача й більшу частину понесених позивачем додаткових витрат на утримання дитини, враховуючи матеріальне становище сторін та відсутність у позивача можливості отримувати самостійний дохід у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дитиною, про це міститься посилання в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 607/1909/16-ц (провадження № 61-16647св18). Суд відмовляє у стягненні періодичних (кожні чотири місяці) додаткових витрат , після їх фактичного понесення у розмірі по 3570 грн. щоразу що еквівалентно 84 євро, оскільки відсутні докази на підтвердження того, що вказані витрати дійсно будуть понесені та вказані затрати мають відбуватися саме кожні чотири місяці. Одночасно суд вважає правильним роз`яснити позивачу, що вона не позбавлена можливості у подальшому стягнути додаткові витрати на лікування дитини після їх фактичного понесення відповідно до вимог ст. 185 СК України Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід також стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 891 гривень 66 коп., від сплати якого позивачка звільнена. На підставі викладеного та

Outcome: partial