Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. На підставу своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . У встановлений законодавством строк він звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. До складу спадкового майна увійшла земельна ділянка, що розташована на території колишньої Кривоколінської сільської ради Тальнівського району. Після подання заяви про прийняття спадщини позивач не оформив належним чином документи щодо права власності на землю, оскільки за життя мати не виготовила державний акт на право власності на землю, а в позивача на той час були відсутні кошти на оформлення. Згодом позивачу стало відомо, що рішенням Тальнівського районного суду дана земельна ділянка перейшла у власність Кривоколінської сільської ради Тальнівського району як відумерла спадщина. За його апеляційною скаргою 25.11.2014 р. апеляційним судом було скасовано рішення Тальнівського районного суду та ухвалено рішення, яким відмовлено сільській раді у визнанні спадщини відумерлою. Незважаючи на рішення суду позивач не має змоги користуватись даною землею, оскільки земельна ділянка була розділена на дві частини та передана Кривоколінською сільською радою в оренду ТОВ «Урочище Журавське» та [PERSON] . Відповідач не бажає повернути позивачу земельну ділянку посилаючись на те, що перехід права власності на земельну ділянку не є підставою для зміни чи припинення договору оренди, а тому він змушений звернутись з даним позовом до суду. До початку судового засідання представник позивача позов підтримала повністю та просила суд слухати справу без її участі. Відповідач [PERSON] 25.04.2024 р. звернулась до суду із клопотанням про перенесення судового засідання, що призначене на 29.04.2024 р. о 10.00 год. У зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання. В подальшому відповідач в судове засідання, призначене 09.07.2024 р. не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. В матеріалах справи міститься відзив відповідача в якому вона зазначила, що спадкодавець [PERSON] не оформила Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, а мала лише сертифікат, у зв`язку з чим вона за життя не набула права власності на конкретно визначену земельну ділянку. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач [PERSON] зареєстрував своє право власності на земельну ділянку 27.11.2017 р., тому він є власником землі саме з моменту державної реєстрації прав з 27.11.2017 р. а не з 03.08.2011 року, як він стверджує в позовній заяві, тому такі доводи є хибними. В свою чергу, відповідачка відповідно до договору оренди землі від 01.03.2015 р. №5 укладеного між [PERSON] та Кривоколінською сільською радою використовує земельну ділянку кадастровий номер 7124084800:01:001:0963 площею 1,0158 га. і наявність такого договору підтверджує законність користування земельною ділянкою. Також позивач як власник земельної ділянки отримує від неї орендну плату, що свідчить про факт визнання договірних відносин, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання повторно не з`явився. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази надані по справі, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Згідно з рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 25.11.2014 р. (справа №22-ц/793/2961/14) скасовано рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 10.09.2009 р. у справі за заявою Кривоколінської сільської ради Тальнівського району про визнання спадщини відумерлою. Посилання представника відповідача на те, що договір про оренду землі, що був укладений між відповідачем та Кривоколінською сільською радою Тальнівського району, яка на той час була власником земельної ділянки є дійсним, а зміна власника земельної ділянки не є підставою для припинення договору оренди судом не можуть братись до уваги, оскільки суд зазначає, що скасування рішення суду, за яким сільська рада набула права власності на земельну ділянку, не є по суті переходом права власності на землю, а є скасуванням підстави набуття Кривоколінською сільською радою Тальнівського району права власності на спірну земельну ділянку, тому оскільки переходу права власності не відбувається, то всі права і обов`язки не переходять до нового власника майна. Відповідно до\~ч.1,\~2\~ст.\~1212\~ЦК України\~особа,\~яка набула\~майно або\~зберегла його\~у себе\~за рахунок\~іншої особи\~(потерпілого)\~без достатньої\~правової підстави\~(безпідставно\~набуте майно),\~зобов`язана\~повернути потерпілому\~це майно.\~Особа зобов`язана\~повернути майно\~і тоді,\~коли підстава,\~на якій\~воно було\~набуте,\~згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 23.06.2015 р. визнано за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) площею 3,14 га., яка до смерті належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7124084800:01:001:0963 площею 1,0158 га., дата державної реєстрації: 06.03.2014 р. Із матеріалів справи вбачається, що Кривоколінська сільська рада на підставі Договору оренди земельної ділянки № 5 від 01 березня 2015 року передала в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 1,0158 га за межами населеного пункту в адмінмежах Кривоколінської сільської ради (а.с. 34). Також судом встановлено, що позивач звертався до Кривоколінської сільської ради про розірвання договорів оренди земельних ділянок, що йому належать, однак, листом від 22 березня 2019 року сільська рада повідомила, що до позивача автоматично перейшли права та обов`язки, як орендодавця по вказаних договорах оренди. \~ \~ \~ \~Суд зазначає, що внаслідок скасування рішення Тальнівського районного суду від 10 вересня 2009 року, на підставі якого сільська рада набула право власності на земельну ділянку, об`єктивно припинили свою дію і всі похідні від нього права Кривоколінської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, зокрема, і правові підстави для передання спірної ділянки в оренду третім особам. Також судом встановлено, що право власності Кривоколінської сільської ради Тальнівського району Черкаської області не перейшло до нового власника, а припинило свою дію внаслідок скасування підстави його виникнення, отже припинилося і право оренди відповідача, внаслідок чого до позивача не перейшли будь-які права та обов`язки Кривоколінської сільської ради Тальнівського району Черкаської області. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] отримав право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з листом від 15.03.2019 р. [PERSON] пропонує [PERSON] укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки та надала проект даної додаткової угоди, однак підпис [PERSON] , як орендодавця, в даній угоді відсутній. Таким чином, доказів укладення будь-яких договорів оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем матеріали справи не містять. Крім того відсутній Договір оренди земельної ділянки із попереднім власником земельної ділянки - спадкодавцем [PERSON] . Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутнє законне право на використання спірної земельної ділянки після припинення права власності Кривоколінської сільської ради Тальнівського району на цю земельну ділянку. Також суд вважає, що на час укладення Кривоколінською сільською радою Договору оренди №5 від 01.03. 2015 року позивач мав право володіти та користуватись спірною земельною ділянкою, однак, його право власності на неї виникло лише 27 листопада 2017 року. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі\~статтею 387 ЦК України\~власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. ЦК України\~передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація\~це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація\~це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача\~з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. При розгляді спорів про витребування власником майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоч і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17). Крім цього сталою судовою практикою сформульований правовий висновок про те, що за змістом\~статті 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, провадження № 6-251цс15; Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18; від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц; Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з його володіння поза його волею, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та на підставі Договору оренди земельної ділянки, стороною якого не є позивач, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є витребування належного останньому на праві власності майна у відповідача, який користується майном без належних на те правових підстав. Слід відзначити, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту порушених прав є саме витребування майна із незаконного володіння відповідача, а тому позов підлягає до задоволення повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved