Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

22 січня 2024 року представник позивача адвокат Останкова В.О. звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом, яким просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 3% річних у сумі 585 доларів США за період прострочення з 25 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року та судовий збір у розмірі 3028,00 пропорційно до задоволених вимог та фактично понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту №11016330000 від 05 липня 2006 року, відповідно умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 18\~000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором була прийнята порука [PERSON] за №21558 від 05 липня 2006 року. У зв`язку з тривалим невиконанням кредитних зобов`язань щодо повернення кредиту позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2008 року у справі № 2-2457/08 позов задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 91297,66 грн. Станом на 25 грудня 2023 року заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконане. Враховуючи невиконання рішення суду, представник позивача просить на підставі ст.625 ЦК України, стягнути з [PERSON] та [PERSON] 3% річних у сумі 585,82 дол. США за період прострочення з 25 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року. Ухвалою суду від 11 березня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом та повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 10 червня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов. В даному відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки рішенням Солом`ян-ського районного суду м. Києва від 03 грудня 2008 року у цивільній справі №2-2457/08 заборгованість стягнуто у розмірі 91297,66 гривень, тобто в національній валюті України гривнях. Крім того, відсотки за ст. 625 ЦК України, які має намір стягнути позивач, не є заборгованістю відповідача за кредитом, а є відповідальністю за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі 688/2332/20 (провадження 61-6400св21. З огляду на зазначене, розрахунок відсотків за ст. 625 ЦК України, здійснений позивачем в іноземній валюті, (доларах США), не може бути прийнятий до уваги. Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Натомість подав заяву, якою просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позову просить відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 05 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11016330000. Згідно п. 1.1 даного Договору, банк зобов`язується надати позивальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 18\~000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначеним цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 90900 гривень. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2008 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 91297,66 грн., судовий збір у сумі 912,97 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн. Дане судове рішення набрало законної сили. Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розрахунок 3 % річних наведено у позовній заяві та становить 585,82 доларів США за період прострочення з 25 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року (16770,53 доларів США (заборгованість по кредиту) * 3 % : 365*425 (кількість днів прострочення за період з 25 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року). Спірні правовідносини регулюються главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року за № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України - постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі за № 373/2054/16)». Судом встановлено, що відповідно Договору про надання споживчого кредиту №11016330000, укладеного 05 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , відповідач отримав в борг 18000 доларів США (а.с. 17-20). Відповідно укладеного договору позики сторонами визначено валюту договору - долари США. Згідно рішення Солом`янського районного суду м. Київ від 03 грудня 2008 року з [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №11016330000 від 05 липня 2006 року в гривневому еквіваленті у розмірі 91297,66. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Суд не погоджується з розрахунком представника позивача в частині нарахування 3 % річних на суму боргу, вираженого в доларах США (16770,53 дол. США), оскільки рішенням суду заборгованість стягнуто в гривневому еквіваленті. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки, зокрема, містяться у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Отже, враховуючи те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2008 року заборгованість стягнуто у розмірі 91297,66 грн., три відсотки має бути обраховано саме на цю суму. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зважаючи на відмову у задоволенні позову, понесені судові витрати на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed