Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з з позовом до відповідача [PERSON] та просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] з лютого 2007 року по 17 червня 2011 року; визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; визнавши за нею право власності на його частину та визнати за нею право власності на частину автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , шасі [NUMBER] , посилаючись на фактичне проживання у спірний період разом з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки та придбання указаного майна за їх спільні кошти. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що на початку 2007 року вона познайомилась з відповідачем та з кінця лютого 2007 року вони стали проживати спільно як чоловік та жінка однією сім`єю по [ADDRESS] у квартирі, придбаній відповідачем в листопаді 2006 року за кредитні кошти. Вона на той час працювала в Криворізькому підрозділі ДП Придніпровської залізниці, маючи постійний та стабільний дохід, [PERSON] працював на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Вони робили спільні покупки, оплачували комунальні послуги, витрачали спільні кошти на будівництво будинку, їздили разом відпочивати, у гості до їх батьків та друзів. Приблизно в травні 2007 року вони з [PERSON] прийняли спільне рішення про купівлю будинку, для чого вирішили продати квартиру відповідача по [ADDRESS] та у разі потреби узяти кредит в банку. Однак квартира відповідача була обтяжена іпотекою, тому для того, щоб погасити борг [PERSON] перед банком та зняти іпотеку, її батько надав [PERSON] в борг кошти у сумі 20\~000,00 грн., які потім з нього не вимагав, оскільки вони з відповідачем проживали однією сім`єю та батько умовно подарував ці кошти їй. Квартира відповідача була продана 4-5 липня 2007 року, вона була присутня при підписанні договору купівлі-продажу у нотаріуса, вартість квартири та суму продажу не пам`ятає. 05 липня 2007 року вони придбали домоволодіння по [ADDRESS] , де вона знову була присутня при підписанні договору купівлі-продажу, домоволодіння було придбано за 60\~600,00 грн. Ураховуючи, що грошових коштів, у тому числі і її особистих заощаджень не вистачало, довелось брати кредит у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», тому будинок було придбано частково за їх з [PERSON] власних коштів та частково за рахунок кредиту. В подальшому частина кредитних коштів було використано на придбання будівельних матеріалів. Власником домоволодіння було зазначено [PERSON] на вимогу банку та для одержання кредиту, який вони погашали спільними коштами. Після купівлі домоволодіння вони за спільні кошти кожного вони почали облаштування будинку, замінивши вікна та звівши новий паркан, ворота, тощо. Однак в подальшому вони помітили відділення цегли будинку від його саманної частини, та після консультації з будівельниками при йняли рішення про будівництво нового будинку. У січні 2008 року вони розпочали копати фундамент та готуватися до будівництва, на початку вересня за спільні кошти частково закупили будівельні матеріали, до 22 вересня 2008 року залили фундамент бетоном, після повернення з відпустки, яку провели спільно з друзями, почали займатися будівництвом. У квітні 2009 року вони переїхали з будинку до літньої кухні, щоб зробити основну частину будинку до холодів, за цей час було повністю зруйновано старий будинок, збудовані стіни та внутрішні перестінки, зроблений дах. У листопаді 2009 року вони тимчасово переїхали до сусідів по [ADDRESS] , бо ні у будинку, ні у літній кухні було неможливо жити, де мешкали до листопада 2010 року. Навесні 2010 року вони за спільні кошти закупили будівельні матеріали та продовжили будівельні роботи: обшивку стін та стелі, опалення, санвузли, кахель, придбали меблі та побутову техніку, речі домашнього вжитку. У листопаді 2010 року вони відсвяткували новосілля, де були їх друзі та сусіди. Після чого вони продовжували облаштування будинку, закуповуючи за спільні кошти будівельні матеріали та побутову техніку і меблі, а 17 червня 2011 року офіційно уклали шлюб, від якого мають малолітню доньку [PERSON] . У грудні 2012 року вони з донькою зареєстрували своє місце проживання у спірному домоволодінні. 22 грудня 20165 року була підписана декларація про готовність будинку до експлуатації, за яким будинок визнано готовим до експлуатації після його реконструкції. Оформленням будинку займалася вона особисто, для чого [PERSON] надав їй довіреність. Таким чином у період з 2007 року по 2022 року ними спільно було зроблено: заведення нового забору, ворота, заміна вікон на металопластикові 2008-2009 роки, повністю зруйнований та збудований новий будинок, проведено оздоблювальні роботи в будинку 2009-2015 роки, збудований гараж 2012 роки, зроблене нове замощення. Тобто замість старого був збудований зовсім інший капітальний будинок та інші елементи домоволодіння, що суттєво відрізнялось від старого та складає вартість згідно висновку оцінювача 783\~181,00 грн. Тобто спірне домоволодіння за час проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі з відповідачем істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок їх спільних трудових чи грошових затрат, а тому вважає його спільної сумісною власністю їх з [PERSON] . Крім того, у період шлюбу 12 жовтня 2018 року ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , шасі [NUMBER] , який теж являється їх спільною з відповідачем сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. 27 вересня 2022 року рішення суду шлюб між ними розірвано, тому з метою захисту майнових прав просить задовольнити вимоги. У ході розгляду справи позивач [PERSON] вимоги уточнила та у редакції уточненого позову від 04.04.2023 просить суд визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; визнавши за нею право власності на його частину та визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , шасі [NUMBER] , визнавши за нею право власності на частину його частину, посилаючись на виявлення технічних помилок у прохальній частині первісно поданої позовної заяви. Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання по справі. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року частково задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків Ухвалою суду від 15 березня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року прийнято до розгляду заяву зі збільшенням розміру позовних вимог [PERSON] в редакції від 04 квітня 2023 року. Закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Жук В.В. на задоволенні вимог наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви, заяві про збільшення вимог та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кадук В.В. вимоги позову визнали частково з підстав, викладених у відзиві на позов та відзиві на заяву про збільшення вимог. В обґрунтування відзиву на позов та відзиву на уточнений позов представником відповідача зазначено, що відповідач визнає вимоги у частині визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки Volkswagen\~Caddy,\~2008\~року випускута виділення кожному із сторін у власність по частині рухомого майна, придбаного за час шлюбу. Разом з тим, у іншій частині вимоги не визнає, оскільки спірне домоволодіння по [ADDRESS] було придбано ним частково за рахунок коштів від продажу квартири по [ADDRESS] , придбаної ним до шлюбу з позивачкою, а частково за рахунок кредитних коштів АТ «Райффайзен Банк» на підставі кредитного договору від 05.07.2007 у сумі 6\~000,00 доларів США, яка була ним погашена 24.12.2008 у повному обсязі. У договорі купівлі-продажу домоволодіння від 05.07.2007 не міститься жодного слова про те, що воно придбане у тому числі за рахунок грошових коштів позивачки у справі. З березня по листопад 2008 року відбулася реконструкція житлового будинку, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 22.12.2015, де зазначено початок будівництва березень 2008 року, а закінчення будівництва листопад 2008 року, що підтверджується також технічним паспортом на житловий будинок. Додані позивачкою копії товарних чеків щодо купівлі будівельних матеріалів протягом 2007-2009 років не містять відомостей, що ці матеріали купувались саме нею і що саме ці матеріали були використані на будівництво спірного домоволодіння, а не на ремонт наприклад будинку її батьків. При цьому право власності на створений у результаті реконструкції об`єкт виникає лише після його державної реєстрації, а тому домоволодіння по [ADDRESS] є самочинно збудованим, а отже не може бути предметом поділу між подружжям. При цьому [PERSON] не надає жодних доказів про те, що спірне домоволодіння придбане внаслідок спільної праці позивача та відповідача як сім`ї. Платником заборгованості по кредитному договору являється саме він, а не позивачка, як і платником житлово-комунальних послуг за указаною адресою. Наявність у позивача цих квитанцій пояснюється тим, що ці папери викидалися на розпалювання печі з метою опалювання будинку батькам позивачки, однак вона їх зберегла. Додані фотокартки не можуть слугувати підтвердження факту спільного постійного проживання однією сім`єю сторін, факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Сторони протягом тривалого часу перед одруженням зустрічались, [PERSON] періодично залишалася у [PERSON] з ночівлею, однак фактично вона проживала у своїх батьків по [ADDRESS] , де і була зареєстрована. У період романтичних стосунків вони святкували свята разом, їздили на відпочинок, проте однією сім`єю зі спільним проживанням, веденням спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці позивач та відповідач стали приблизно з 2010 року. Тому враховуючи, що спірне домоволодіння було придбано ним до шлюбу частково за рахунок коштів, які належали йому особисто, а частково за рахунок кредитних коштів, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на придбання та/або будівництво спірного майна внаслідок спільної праці, у задоволенні вимог у цій частині просить відмовити. У відповіді на відзив представником позивача зазначено доводи, аналогічні викладеним у тексті первісної та уточненої позовної заяви. Доповнено, що продаж квартири відповідача згідно письмових доказів вчинено за 19\~022,00 грн., купівлю спірного домоволодіння вчинено за 60\~600,00 грн. Офіційний курс долара станом на 05.07.2007 становив 505 гривень за 100 доларів США, тому 6\~000,00 доларів США, взяті відповідачем у кредит, становили 30\~300,00 грн. Таким чином сума одержаних коштів від продажу кредиту та кредитних коштів було не достатньо для придбання домоволодіння, різниця між сумою придбання становить 11\~278,00 грн., що підтверджує факт придбання домоволодіння у тому числі за рахунок особистих заощаджень позивачки. При цьому на домоволодіння по [ADDRESS] оформлено право власності і його ніхто не скасовував, а тому незважаючи на те, що окремі елементи домоволодіння були новозбудовані, в даному випадку некоректним є посилання сторони відповідача на ст. 332 ЦК України. При цьому Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про можливість визнання об`єкту незавершеного будівництва, зведеного під час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 22.12.2015, технічного паспорту, відмітки про технічне обстеження, який міститься у матеріалах справи та технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , будинок готовий до експлуатації та встановлена його можливість надійної та безпечної експлуатації. Указаний у декларації та технічному паспорті рік будівництва 2008 не відповідає дійсності, оскільки це неможливо було зробити ні з технічної, ні з фінансової сторони, що підтверджується письмовими доказами та може бути підтверджено показами свідків. Рік будівництва було зазначено зі слів замовника, яким є [PERSON] , про що свідчить його підпис у декларації. Вважають, що суду надані доказі і це не тільки спільні фотографії та покази свідків, що свідчить про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з кінця лютого 2007 року по 17 червня 2011 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, тому наполягають на задоволенні вимог. Допитана як свідок позивач [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вона познайомилась у лютому 2007 року, у той час відповідач проживав у квартирі по [ADDRESS] , яка була в кредиті. З лютого 2007 року вони і почали проживати там разом, за спільні кошти вони сплачували комунальні платежі. У травні 2007 року її батько [PERSON] дав [PERSON] у позику 20\~000,00 грн., що складало 4\~000,00 доларів США на той час, для погашення кредиту за його квартиру. Батько дав гроші [PERSON] , бо вважав, що вони родина та не просив повернути кошти назад. 04 червня 2007 року відповідач сплатив кредит за квартиру, про що є чек, та на початку липня того ж року вони продали квартиру відповідача на [PERSON] та придбали будинок по [ADDRESS] . В липні 2007 року [PERSON] взяв кредит у банку в сумі 6\~000,00 доларів під заставу будинку. Поручителями виступили його сестра [PERSON] і її сестра, [PERSON] . Оформленням документів займалася вона (приватизацією землі, тощо). Оскільки будинок необхідно було реконструювати, вони вирішили побудувати новий та в 2008 році вони розпочали будівельні роботи, вирішивши все таки реконструювати будинок на цьому ж місці. В реконструкції будинку приймали участь її батьки та батьки [PERSON] . Фактично в будинок вони заїхали в листопаді 2010 року. В техпаспорті будинку запис було зроблено в 2008 році, оскільки його було на той момент простіше ввести в експлуатацію. З березня 2009 року по жовтень-листопад 2009 року вони з [PERSON] жили у сараї, який знаходився на території домоволодіння по [ADDRESS] , а з листопада 2009 року по листопад 2010 року вони жили у літній кухні по [ADDRESS] , у сусідів. Весь цей період вони з батьками робити будівельні роботи в будинку по [ADDRESS] . У червні 2011 року вони з [PERSON] одружилися, а [INFO] у них народилася донька . Будівельні роботи продовжувалися: будувався гараж, сарай, альтанка, тротуарна плитка, паркан і т.д. У вересні 2022 року вони розлучилися з [PERSON] Будинок був придбаний за кошти від продажу квартири, кредиту в банку Аваль та їх спільних з [PERSON] коштів з урахуванням тих 20\~000,00 грн., які її батько дав відповідачу на погашення кредиту за квартиру. Узаконенням самочинного будівництва по території м. Кривого Рогу вона займалася разом з [PERSON] , а в м. Дніпро займалася самостійно за дорученням від відповідача. Допитаний як свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] почав співмешкати з його донькою з лютого 2007 року, донька жила з ним у його квартирі в районі готелю «Київ». На початку травня 2007 року вони познайомилися з [PERSON] , якого привела до них донька та у тому ж місяці відповідач попросив у нього в борг 20\~000,00 грн. Він дав цю суму коштів [PERSON] під розписку. Борг у нього відповідач брав для того, що погасити свій борг за квартиру та придбання будинку. Розписку [PERSON] писав на копії його паспорту. Влітку 2007 року його донька з [PERSON] придбали будинок по [ADDRESS] . Оскільки придбаний будинок потребував капітального ремонту, [PERSON] із [PERSON] вирішили побудувати новий будинок в 2008 році. У період з 2008 року по 2010 рік [PERSON] із [PERSON] побудували новий будинок замість старого будинку, а з 2010 року по 2021 рік вони побудували в дворі гараж, погріб, бесідку, сарай і т.д. З 2021 року у доньки з відповідачем зіпсувалися стосунки і вони розійшлися. Будівельні матеріали купляли за кошти [PERSON] та його батьків і за кошти [PERSON] та його кошти. Його донька працювала на той час на залізниці. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб лише 17 червня 2011 року, оскільки усі кошти йшли на будівництво будинку. Борги він не просив у [PERSON] повернути та ще й допомагав фінансово, як міг. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] її рідна сестра, яка проживала з [PERSON] з 2007 року разом. На початку 2008 року [PERSON] з [PERSON] придбали будинок по [ADDRESS] . У [PERSON] була квартира у кредиті, їх з позивачкою батько дав відповідачу гроші для погашення кредиту на квартиру та за гроші, виручені від продажу квартири [PERSON] було придбано будинок. Була розписка, згідно якої батько дав у борг [PERSON] гроші, гроші останній батьку не повертав. Коли ставили у будинку металопластикові вікна то виявили аварійний стан будинку і було прийнято рішення будувати новий будинок. Тому [PERSON] та [PERSON] почали будувати новий будинок, а самі у цей час жили у сараї, який був на території цього ж домоволодіння, там були тільки ліжко, пічка газова та стіл. Взимку 2009 року вони переїхали до сусідів в літню кухню, знімали житло та жили там до того, як вирівняли стіни у своєму будинку по [ADDRESS] . Будинок будували з 2009 року по 2010 рік, а ремонтні роботи продовжувалися зовні. На прибудинковій території будувався гараж, приблизно в 2010 році,клали тротуарну плитку, ставили ворота і т.д. [PERSON] із [PERSON] жили разом з 2007 року, тому вона допускає, що у них був спільний бюджет, вона брала кредит на їх пральну машинку, а [PERSON] та [PERSON] його виплачували. Сестра готувала [PERSON] та займалася домогосподарством. Одружилися вони в 2011 році. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON] з 2001 року. З [PERSON] їх познайомила Інна у 2007 році на Пасху. У них стрімко розвивалися відносини, влітку 2007 року [PERSON] разом з [PERSON] придбали будинок по [ADDRESS] , і влітку 2007 року її запрошували на день народження [PERSON] на вул. Харцизьку готувати шашлики. По периметру будинку було прорито під фундамент, а [PERSON] сказав, що коли вони ставили у будинку металопластикові вікна, то почали тріскатися стіни і в результаті вони виявили, що у будинку був відсутній фундамент. Тому вони вирішили зробити фундамент під придбаний будинок. У 2008 році вони усі разом їздили у Крим на відпочинок. До 2010 року [PERSON] та [PERSON] проживали в курятнику на території домоволодіння, а потім вони переїхали до літньої кухні сусіднього домоволодіння. Гроші на будівництво давали також батьки [PERSON] та [PERSON] , допомагав Інин тато, [PERSON] сам робив усі ремонтні роботи. Навесні був зроблений туалет, ванна, кухня і спальня, до народження дитини бабуся купила меблі у дитячу кімнату. В листопаді 2010 року їх запросили на новосілля до Інни з [PERSON] , на той момент ремонт ще не був повністю зроблений. З 2007 року по приблизно 2015 рік на території домоволодіння по [ADDRESS] , продовжувались будівництво. Готувала їжу та займалася господарством постійно [PERSON] . [PERSON] нічого собі не готував. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, з 17 червня 2011 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с. 78 копія свідоцтва), який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2022 року між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 79 копія свідоцтва). У період шлюбу сторони придбали транспортний засіб марки Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , шасі [NUMBER] (а.с. 80 копія свідоцтва). Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України. Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23). У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі № 463/11211/19 (провадження № 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. При зверненні до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, надала суду: -копію розписки про взяття відповідачем [PERSON] у борг у її батька [PERSON] суми 20\~000,00 грн. для погашення кредиту за квартиру; -квитанції про погашення заборгованості [PERSON] за кредитом по квартирі за період з листопада 2006 року по 04 червня 2007 року; -копії накладних про придбання цементу 12.09.2008 [PERSON] , -копії товарних чеків про придбання будівельних матеріалів 07.11.2007, 09.11.2007 та у 2009 році -копії квитанцій про оплату комунальних послуг по [ADDRESS] , де платником зазначено [PERSON] та [PERSON] , -фотографії [PERSON] на фоні будинку (без дати на самому фото), спільного відпочинку позивачки з відповідачем у вересні 2008 року та спільні фото їх та родичів, дитини і домоволодіння за період з червня 2011 року і до 2015 року (без дат на фото); -покази свідків: рідних сестри та батька і подруги. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що: -спірний будинок придбано за його особисті кошти від продажу квартири, належної йому до шлюбу та за кредитні кошти, взяті ним у АТ «Райффайзен Банк» у сумі 6\~000,00 доларів США, які ним особисто погашалися; -з позивачкою він зустрічався, інколи вона з ним залишалася на ночівлю, але спільного ведення господарства, спільного бюджету та взаємних права обов`язків, притаманних подружжю, у них не було; -спірний будинок являється самочинним будівництвом і не може бути предметом поділу майна між сторонами. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). [PERSON] виходячи з наданих доказів просить становити факт проживання її з відповідачем [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу лише на підставі її пояснень та показань свідків, що не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин. Наявність розписки [PERSON] про отримання від [PERSON] на термін 1 рік грошових коштів у борг на суму 20\~000,00 грн. не можна вважати твердженням, що ці кошти надавалися відповідачу батьком позивачки як члену їх родини. При цьому сам факт спільного проживання без установлення ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Таким чином позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження ведення з відповідачем спільного господарства, наявності у неї з відповідачем спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому не довела факту проживання в період з лютого 2007 року по 17 червня 2011 року разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23). Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 722/1219/21 (провадження № 61-3321св23) де Верховний Суд погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю, виходив із того, що\~в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував факт проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, що є підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У постанові від 22 липня 2022 року у справі № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21) Верховний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не довела сумісного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, зокрема ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 161/8104/21-ц (провадження № 61-12789св22) зазначено, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з відповідачем, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачкою не доведено, що між нею та відповідачем були відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 (провадження № 61-1904св22) зазначено, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. При цьому самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 554/6033/22). Разом з тим, у судових дебатах представник відповідача заявила про часткове\~визнання вимог\~у цій\~частині визнання факту спільного проживання [PERSON] до [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у період з 01.01.2010 до 17.06.2011. Згідно частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ураховуючи викладене та часткове визнання вимог в цій частині стороною відповідача, суд вважає можливим задовольнити вимоги частково, встановивши факт проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2010 до 17.06.2011. Крім того, згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання майна, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому статусу спільної сумісної власності. Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Крім цього, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. У зв`язку з не доведенням факту сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] саме у період придбання та реконструкції (будівництва) спірного домоволодіння, вимога про поділ житлового будинку задоволенню не підлягає. Стосовно поділу споруд, які являються невід`ємною частиною домоволодіння, на якому розташований спірний будинок, у суд не володіє інформацією стосовно дати будівництва заявлених до поділу альтанки, сараю, гаражу, воріт, огорожі, замощення, з огляду на відомості, указані в техпаспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок про дату побудов указаних спору в 2008 році (а.с. 113 зворот). Досліджуючи надані суду письмові докази, суд також приймає до уваги зазначення у техпаспорті на спірне домоволодіння самочинно збудованих: реконструкція житлового будинку (1960/2008, альтанки (2008), гаражу (2008) та сараю (2008) та правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), де зазначено, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття\~новоствореного нерухомого\~майна до\~експлуатації та\~його державної\~реєстрації право\~власності на\~це новостворене\~нерухоме майно\~як об`єкт\~цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. При цьому\~стосовно доводів\~сторони позивача\~з посиланням\~на правові\~висновки Верховного\~Суду України,\~висловлені у\~постанові від\~07\~вересня 2016\~року у\~справі №\~6-47цс16,\~про те,\~що оскільки\~спірний об`єкт\~незавершеного будівництва\~збудований за\~час шлюбу\~за спільні\~кошти подружжя\~та є\~об`єктом\~спільної сумісної\~власності подружжя;\~будівництво його\~закінчено й\~він фактично\~експлуатується за\~своїм функціональним\~призначенням,\~але не\~приймається до\~експлуатації і\~право власності\~на нього\~не оформлюється\~з вини\~відповідача;\~позивачка позбавлена\~можливості здійснити\~вказані дії,\~що перешкоджає\~їй реалізувати\~своє право\~на поділ\~набутого за\~час шлюбу\~зазначеного майна,\~є підстави\~для визнання\~за позивачкою\~права на\~частину спірного\~об`єкта\~незавершеного будівництва\~ то\~Велика Палата\~Верховного Судуу постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), вважала за необхідне відступити від цих висновків. Стосовно вимоги про визнання спільною сумісною власністю придбаного у період шлюбу сторін транспортного засобу, то згідно із статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору позивач бачить лише поділ рухомого майна, що не заперечується відповідачем, тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем при подання позову до суду сплачено судовий збір у сумі 6\~832,20 грн., (а.с. 8), який суд вважає необхідним відшкодувати з урахуванням пропорційності вимог.

Outcome: approved