Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Пілігрім П.О. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , від якого у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою. Відповідач не виконує покладених на нього законом обов`язків батька, нехтує ними, а отже ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Він взагалі не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не піклується про здоров`я сина, не проявляє зацікавленості в його вихованні, не відвідує навчальний заклад та не цікавиться успішністю сина, не забезпечує дитину всім необхідним для її здорового розвитку та не створює умов для отримання дитиною освіти, хоча має таку можливість. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як, ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим і подано даний позов. У судове засідання позивачка та її предтавниця не з`явилися, проте останній подав до суду заяву, згідно з якою позов підтримали та просила провести розгляд справи без участі сторони позивачки, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився також, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом опублікування оголошення про його виклик на офіційному сайті судової влади. Відзив та своїх заперечень стосовно позову до суду не подав. У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Разом з тим, подав заяву, згідно з якою просив провести розгляд без його участі, при винесенні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування та виключно інтереси дитини. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і необхідність задоволення позову з наступних підстав. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі з 07.08.2004. Від даного шлюбу у них є спільний малолітній син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 525 від 08.11.2012 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції (а.с.11). Проте спільне життя подружжя не склалось і рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01 квітня 2014 року по справі № 742/1249/14 шлюб між ними було розірвано (а.с.16-17). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2014 ВП № [NUMBER], яка видана головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Клименко Л.Г., з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового віку для дитини відповідного віку починаючи з 29.05.2014 і до досягнення дітьми повноліття (а.с.14-15). [PERSON] , [INFO] , разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями витягу з реєстру територіальної громади та довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.10,13). Ухилення батька від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини підтверджується педагогічною та психологічною характеристиками від 08.02.2024 на учня 5-Б класу Ужгородського ліцею № 12 [PERSON] , [INFO] . Згідно з педагогічною характеристикою від 08.02.2024 № 43, [PERSON] навчається в Ужгородському ліцеї №12 з 1 вересня 2019 року. Проживає разом із мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зарекомендував себе як доброзичливий, врівноважений учень. Має добрий загальний розвиток. Навчальний матеріал засвоїв на високому та достатньому рівні. Має довільну зорову та слухову пам`ять. Виявляє логічне та образне мислення. [PERSON] підтримує дружні стосунки з учнями класу, є веселим та позитивним. Конфліктів з однокласниками та вчителями навчального закладу не мав. Правила поведінки не порушує, але легко піддається впливу однокласників. Навчальні заняття без поважної причини не пропускає. Мама, [PERSON] , регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, спілкується з учителями, класним керівником. В школу хлопець ходить охайний, в гарному одязі. Шкільним приладдям забезпечений в повну міру. Тато, [PERSON] , навчальними досягненнями сина не цікавився, батьківські збори не відвідував, з класним керівником не контактував протягом 2022/2023 н.р. За час навчання [PERSON] у 5 класі батько проблемами дитини не цікавився, не відвідував навчальний заклад та батьківські збори (а.с.19). Відповідно до психологічної характеристики від 08.02.2024 № 44 учень 5-6 класу Ужгородського ліцею №12, [PERSON] виявляє адекватну ситуації поведінку. Легко спілкується, змістовно висловлюється, має достатній словниковий запас. Контакт встановлює легко, невимушено. Інтерес до співпраці виразний, стійкий. Самостійно, адекватно виконує всі практичні дії, яким передують розумові виявлення пошукової активності. Хлопець працездатний, має стійку увагу, вміє правильно, логічно, свідомо вирізняти суттєві ознаки від несуттєвих. Визначається підвищений рівень тривожності, але мама увесь час звертає на це увагу, підтримує дитину, заспокоює. Між мамою та сином спостерігається психологічна близькість, теплі стосунки та взаєморозуміння. Під час проведення діагностичних методик було виявлено, що найважливішою людиною для [PERSON] є мама, далі сестра, бабуся. Можна припустити, що якщо тато у всіх методиках є відсутнім, це означає, що син із батьком знаходяться у напружених емоційних конфліктних стосунках. [PERSON] із татом не спілкується. Намагається уникати розмов про батька (а.с.20). Згідно висновку органу опіки та піклування Ужгородської міської ради від 10.05.2024 за №366/17/01-12 вбачається, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На засіданні комісії 30.04.2024 було заслухано думку матері дитини щодо вирішення питання про доцільність позбавлення батиківських прав [PERSON] . Мати зазначила, що батько дитини протягом тривалого періоду часу жодної участі у житті малолітнього сина не приймає. Він відсутній в житті дитини 2 роки, не дає про себе знати. Батько дитини на засідання комісії не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце її проведення (запрошення 24.04.2024 року №330/17/02-19 надіслане рекомендованим листом на адресу реєстрації). Напередодні комісії 24.04.2024 року працівники служби у справах дітей телефонували батьку дитини по номеру [NUMBER] , однак він не підняв слухавку. Враховуючи інтереси дитини комісія прийняла рішення рекомендувати органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому підготувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.40-44). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлено законом (ч.1 ст.152 СК України). При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, згідно зі ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Таким чином, відповідно до ст.ст. 164, 170 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). При цьому, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст.166 СК України). Пленум Верховного Суду України в п.15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей, зважаючи саме на які суд прийшов до твердого переконання про те, що [PERSON] беззаперечно має бути позбавлений батьківських прав відносно свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , від виховання якого він свідомо ухиляється, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не утримує дитину матеріально, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та навчанням, хоча має таку можливість, у зв`язку з чим суд і прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved