Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У липні 2023 р. адвокат Яковлєв А.В., який здійснює представництво інтересів позивача, через систему «Електронний суд» звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти за попереднім договором купівлі-продажу нежитлового приміщення у розмірі 78000,00 доларів США, інфляційні втрати у розмірі 658521,03 грн., 3% річних у розмірі 103015,72 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує на укладення 08.08.2020 р. між сторонами попереднього договору купівлі-продажу за умовами якого відповідач у строк до 31.07.2022 року зобов`язувався передати позивачу нежитлове приміщення за будівельним номером [NUMBER], в Науково-учбовому центрі з гуртожитком готельного типу, за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастром номером: 800000000:75:155:0004 та проданий за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення. В свою чергу, за вказаним попереднім договором позивачем сплачено авансовий платіж у розмірі 78000,00 доларів США , що на день укладення договору становило гривневий еквівалент у розмірі 2156590,80 грн. У вказаний у попередньому договорі строк основний договір не було укладено, внаслідок ухилення відповідача. Так як у попередньому договору встановлювались умови пов`язані із його невиконанням, просить стягнути сплачені грошові кошти. На підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.08.2023 р. матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15.09.2023 р. матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 03.11.2023 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 30 січня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Правом подачі відзиву не скористалась. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі N 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. І. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 08.08.2020 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В. Згідно п. 1 попереднього договору, сторона-1 ( [PERSON] ) зобов`язується в строк встановлений умовами п. 4 цього договору, з моменту одержання всіх необхідних документів для продажу, передати об`єкт нерухомості стороні-2 ( [PERSON] ) та укласти в майбутньому у порядку та на умовах, передбачених цим договором відповідний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а сторона-2 зобов`язується належним чином оплатити його вартість в обсязі та на умовах визначених цим попереднім договором. Згідно п. 2 попереднього договору, сторони домовились, що об`єктом нерухомості за даним договором, є об`єкт нерухомості, а саме: нежитлове приміщення (офіс) за номером (будівельний): [NUMBER], в Науково-учбовому центрі з гуртожитком готельного типу, за адресою: [ADDRESS] , що буде побудований на земельній ділянці за кадастровим номером: 800000000:75:155:0004. Згідно п. 4 попереднього договору, сторони домовились про такі умови укладення основного договору: - договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.07.2022 року; - ціна продажу складатиме 78000,00 доларів США, що на день укладення цього договору за домовленістю сторін становить еквівалент у розмірі 2156590,80 грн.; - сторона-1 зобов`язується підготувати та отримати всі необхідні документи на право власності, що відповідно до чинного законодавства України необхідні для нотаріального посвідчення основного договору, в тому числі зареєструвати право власності на вище вказаний об`єкт нерухомості для подальшого його відчуження стороні-2; Згідно п.5 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін, сторона-2 передала стороні-1 передоплату у вигляді авансу. Загальна сума авансу, яка була передано за цим договором, складає 78000 доларів США, що на день укладення цього договору за домовленістю сторін становить еквівалент у розмірі 2156590,80 грн. Згідно п.6 попереднього договору, Сторони також домовились, що: - У випадку відмови (ухилення) стороною-1 від укладення основного договору без поважної причини у строк, передбачений цим договором, за письмовою вимогою сторони-2, сторона-1 повинна впродовж 7 днів календарних днів з дня вимоги повернути стороні-2 одержані від неї грошові суми зазначені у п.5 цього договору, а також додатково сплатити їй 50% від сплаченої суми. - У разі якщо згідно умов попереднього договору купівлі продажу нежитлового приміщення №КН106-2/1/35-37, зазначеного у п.3 цього договору забудовником, а саме Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕНДМАРК ДЕВЕЛОПМЕНТ» не будуть виконані його зобов`язання, то сторона-1 повертає стороні-2 грошові кошти у повному обсязі зазначеному у п.5 цього Договору. Передача грошових коштів за попереднім договором у розмірі 78000 доларів США, що на день укладення цього договору за домовленістю сторін становить еквівалент у розмірі 2156590,80 грн. підтверджується Актом приймання-передачі від 08.08.2020 р., укладеного між сторонами. 09.03.2023 р. позивачем направлялась відповідачу вимога про повернення коштів, сплачених за попереднім договором. ІІ. Застосовані норми права. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1 та 2 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Відповідно до статей 525,526,527,530,624 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно частини 1 статті 644 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. ІІІ. Оцінка суду. Суд вважає, що сторонами було узгоджено строк укладання основного договору купівлі - продажу до 31.07.2022 року, що підтверджується п. 4 попереднього договору, тобто після вказаної дати дія попереднього договору вважається припиненою. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Разом з тим, беручи до уваги наявні у справі докази та аналізуючи зміст попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 08.08.2020 р., вбачається порушення відповідачем [PERSON] п. 1, 4 абз.1,3 умов договору щодо укладення основного договору купівлі-продажу у строки, встановлені попереднім договором. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідач знав про порушення ним умов попереднього договору, оскільки докази, що будинок було побудовано та отримано відповідні документи про право власності, укладено основний договір купівлі-продажу - відсутні. Матеріалами справи доведено, що позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення сплачених грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу від 08.08.2020 р. у розмірі 3504181,75 грн., що підтверджується описом вкладення цінного листа, накладною про відправлення. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача, обгрунтованими, оскільки всупереч умовам попереднього договору від 08.08.2020 р. відповідачем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу. Щодо підстав відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц (провадження N 14-241цс19) та N 646/14523/15-ц (провадження N 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі N 922/3095/18 (провадження N 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19). У постанові від 07 квітня 2020 року у справі N 910/4590/19 (провадження N 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі N 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі N 711/4010/13, від 23 червня 2020 року у справі N 536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі N 712/8916/17, від 22 вересня 2020 року у справі N 918/631/19, від 09 листопада 2021 року у справі N 320/5115/17. Враховуючи порушення відповідачем зобов`язання, що полягає у неповернені грошових коштів у вигляді авансу за укладеним між сторонами попереднім договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 103015,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 658521,03 грн. Проведений позивачем розрахунок, який перевірено судом, здійснено згідно вимог законодавства та відповідачем не спростований. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Зважаючи на задоволення позову по даній справі, судовий збір у розмірі 13688,40 підлягає стягненню з відповідача. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 19.07.2024 р. представником позивача направлено до суду заяву щодо стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33400,00 грн. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником позивача подано заяву в межах строку, передбаченого ч.8 ст. 141 ЦПК України, що є підставою для розгляду її по суті. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу суд враховує більш пізню позицію Верховного суду, викладену у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20). Відповідно до якої необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У підтвердження понесених позивачем за зустрічним позовом судових витрат суду надано: доручення №1 до договору про надання правничої допомоги №Як/БЮ/01 від 03.02.2023 р., рахунки-оферти, платіжні інструкції на суму 22900 грн. про оплату рахунку за договором №Як/БЮ/01 від 03.02.2023 р.. Однак сам договір про надання правничої допомоги №Як/БЮ/01 від 03.02.2023 р. у матеріалах справи відсутній, що позбавляє суд впевнитись в обсязі і умовах правової допомоги та відповідно стягнути її з відповідача.

Outcome: approved