Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 20.02.2019 між нею та АТ «ПУМБ» був укладений кредитний договір №1001251828601. Відповідно до п. 2, 3 кредитного договору сума кредиту становить 36 780,00 грн., надана на строк 24 місяці, та складається з: 30 000,00 грн. - загальні споживчі цілі; 6 480,00 грн. - оплата договору страхування; 300,00 грн. - оплата разової комісії банку. Пунктом 6 кредитного договору передбачено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості з 20.08.2019 у розмірі 4,7% та пунктом 7 встановлена разова комісія у розмірі 300,00 грн. Позивач вважає вказані умови договору несправедливими, а тому відповідно до ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» просить визнати їх недійсними. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 головуючим суддею у справі було визначено [PERSON] . Ухвалою судді від 24.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2024 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки згідно з наказом № 4/02-02 від 11.01.2024 суддю [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 14.02.2024 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 18.04.2024 ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача та витребувано в АТ «ПУМБ» належним чином завірені документи, а саме: розрахунок сукупної вартості кредитного договору, який укладений у формі заяви №1001251828601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 20.02.2019, укладений між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] ; графік погашення кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором із зазначенням дати та сум усіх сплачених позивачем коштів. Однак на виконання ухвали вказані докази надані не були. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання належним чином були повідомлені. Заперечень щодо ухвалення заочного рішення по справі до суду від них не надходило. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно зі ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.2019 позивачем підписано заяву №1001251828601 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та договору страхування. Цього ж дня було підписано паспорт споживчого кредиту. Відповідно до п. 2, 3 заяви позивачу було надано споживчий кредит на 24 місяці в сумі 36 780 грн., з яких: 30 000,00 грн. - загальні споживчі цілі; 6 480,00 грн. - оплата договору страхування; 300,00 грн. - оплата разової комісії банку. Окрім того, пунктом 6 кредитного договору передбачено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості з 20.08.2019 у розмірі 4,7%, а пунктом 7 вказаного договору встановлена разова комісія банку у розмірі 300,00 грн. З графіку платежів, який є частиною заяви, вбачається, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості з 20.08.2019 складає 1728,66 грн., що усього за 24 місяці (періоди) становить 31 115,88 грн. Паспорт споживчого кредиту містить аналогічні розміри комісій. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що зазначені умови кредитного договору є несправедливими та суперечать Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п.8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, згідно з абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.01.2017) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 набрав чинності Закон України № 1734-VІІІ від 15.11.2016 «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» зміст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як вбачається із матеріалів справи, встановивши у заяві №1001251828601 від 20.02.2019 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорті споживчого кредиту сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 4,70 % від суми кредиту та разової комісії у розмірі 300,00 грн., банк не роз`яснив позичальнику, за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідача буде взята вказана комісія. Отже, відповідні дії банку вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими. Схожих висновків щодо дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими, дійшов Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 у справі №199/7014/20. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що положення пункту 6, 7 заяви №1001251828601 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у АТ «ПУМБ», укладеної 20.02.2019 між [PERSON] та АТ «ПУМБ», щодо обов`язку сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, а також щодо сплати разової комісії у розмірі 300,00 грн., є нікчемними. Про це також зазначив Верховний Суд України в постанові №6-1746цс16 від 16.11.2016. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд також виходить із того, що доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, відповідачем вони не спростовані, будь-яких доказів до суду відповідачем не подано. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд враховує, що позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на наведене, враховуючи повне задоволення вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн., за ставками судового збору, що діяли на момент подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved