Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що 23.09.2019 між відповідачем та ТОВ «Вендор-Фінанс» було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-00904, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 8000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,1% за кожні 14 днів, строком до 19.10.2020. Товариство свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, однак відповідачем в порушення умов договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти. 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило належне йому право вимоги до боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 23.09.2019. Крім того, 12.12.2023 ТОВ «Кредит Готівкою» на підставі договору відступлення права вимоги №12122023 відступило право вимоги ТОВ «ФК «Гефест», у тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 23.09.2019, укладеним з відповідачем. Також, 13.12.2023 ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги №13122023/1 відступило право вимоги за вказаним договором про надання фінансового кредиту позивачу, який стверджує, що відповідач не виконала умови кредитного договору у зв`язку з чим станом на 01.04.2024 виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 62586,45 грн., з яких: 6428,37 грн. -\~тіло кредиту; 56158,08 грн.\~- відсотки за користування кредитними коштами. Враховуючи наведене вище, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 23.09.2019 в розмірі 62586,45 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06.05.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.06.2024 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився. Подав до суд заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про час та місце проведення судового засідання повідомлялась завчасно та належним чином за адресою реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України. Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, ухвалою від 03.07.2024 вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до такого висновку. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою\~ст.\~638\~ЦК\~України\~визначено,\~що\~договір\~є укладеним,\~якщо\~сторони\~в належній\~формі\~досягли\~згоди з\~усіх\~істотних\~умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 23.09.2019 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №ВН23-00904, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 8000,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 9,1% від суми наданого кредиту за кожні 14 днів. Кредитні кошти надані строком на 28 періодів по 14 днів, а саме з 29.09.2019 по 19.10.2020. Днем кінцевого повернення кредиту є 19.10.2020 (а.с.3). Згідно п.п. 2.2 договору, позичальник отримує готівкові кошти через каси кредитора, або шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок, який вказує позичальник при оформленні договору. Датою видачі кредиту є дата перерахування коштів з поточного рахунку кредитора на рахунок або через платіжні системи позичальнику або фактичного отримання ним готівкових коштів в касі відділення кредитора. Факт отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 8000,00 грн підтверджується видатковим касовим ордером від 23.09.2019 (а.с.8). Відповідно до п. 1.7, 1.8 договору, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, позичальник зобов`язувався повернути в касу або на рахунок кредитора (в т.ч. через термінальну мережу), відповідно до «Графіку внесків за Договором», що є додатком №1 до цього договору, єдиним платежем, який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів. Сторони погодили, що при розрахунку графіку внесків за цим договором та розміру єдиного платежу використовується ануїтетний спосіб погашення кредиту, що передбачає погашення рівними платежами. Проценти за користування кредитними коштами нараховуються кредитором на фактичний залишок заборгованості кредитних коштів відповідно до ставки, про яку вказано в п. 1.6 цього договору. При розрахунку враховується день надання та не враховується день повернення. При розрахунку процентів використовується фактична кількість днів користування кредитом, а кількість днів у році приймається як 360 днів (п. 2.6 договору). В разі несвоєчасної сплати позичальником «єдиного платежу» більше ніж 6 день від дати, визначеної в Графіку внесків за договором позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 50 грн. за кожен факт порушення умов договору (п. 4.2 договору). Відповідно до п. 2.7 договору, у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п. 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 календарних днів, кредитор залишає за собою право у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника припинити нарахування процентів за простроченим кредитом. До вказаного договору про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 позивач також долучив підписані відповідачем копію Графіку внесків за договором, анкету та додаток до неї, заяву позичальника на отримання фінансового кредиту (а.с.4-6). Крім того, відповідач підписала паспорта споживчого кредиту, в якому наведено, зокрема, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформації щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти (а.с.7). У частині першій\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 1049 цього Кодексу\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом частини 2\~статті 1046 ЦК України, положення якої застосовується до відносин за кредитним договором, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також, 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило ТОВ «Кредит Готівкою» право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 12 вересня 2019 року, укладеним з [PERSON] (а.с.12-18). 12.12.2023 ТОВ «Кредит Готівкою» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір №12122023 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Гефест» отримало право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 12 вересня 2019 року, укладеним з [PERSON] (а.с.21-24). 13.12.2023 ТОВ «ФК «Гефест» та [PERSON] уклали договір №13122023/1 зі змісту якого слідує, що ТОВ «ФК «Гефест» відступило права вимоги за кредитними договорами в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 12 вересня 2019 року, укладеним з [PERSON] (а.с.27-30). Відповідно до пункту 1 частини 1\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За правилом\~статті 514 цього Кодексу\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт-фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор -банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник-набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої\~грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. З матеріалів справи вбачається, що позичальником заборгованість ні новому, ні попереднім кредиторам по кредитному договору не сплачувалась, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати вимоги проти нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про відступлення права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. З огляду на викладене, саме по собі неотримання повідомлення позичальника про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості на користь нового кредитора. Суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), згідно яких у разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, слід вважати, що до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором до боржника [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що вказаний вище договір факторингу за яким позивач набув таке право визнавався недійсним. Згідно з розрахунком заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 23.09.2019 заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.04.2024 становить 62586,45 грн., яка складається з: 6428,37 грн. заборгованість за тілом кредиту; 56158,08 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с.11). Щодо суми заборгованості по вказаному вище кредитному договору, то слід зазначити таке. Кредит надавався відповідачу строком на 28 періодів по 14 днів, а саме з 23.09.2019 по 19.10.2020. Днем кінцевого повернення кредиту є 19.10.2020. Разом з тим, з надано до суду розрахунку заборгованості, проценти за користування кредитом нараховані позивачем у період з вересня 2019 року по квітень 2024 року, тобто включаючи період в межах строку кредитування, а також після закінчення такого строку. При цьому, нарахування відсотків за межами строку кредитування, не допускається, оскільки після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, якщо інше не передбачено самим кредитним договором. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України). Такий висновок щодо стягнення процентів за межами строку кредитування узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема в постановах від 23 жовтня 2019 року в справі № 456/1747/15-ц, від 09 вересня 2020 року в справі №752/12685/15-ц. Крім того, у постанові від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2\~статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625\~ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2\~статті 1050 ЦК України. Пунктом 2.7 договору про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 від 23.09.2019, встановлено, що у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п. 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 календарних днів, кредитор залишає за собою право у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника припинити нарахування процентів за простроченим кредитом. Враховуючи наведене вище, сторони договору становили відповідальність за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, а тому товариство не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, які можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Вказане вище, дає можливість дійти висновку про те, що нарахування відсотків після закінчення строку користування кредитом за неправомірне користування коштами та їх розмір визначено сторонами договору і такий розмір процентів встановлений на рівні процентів за правомірне користування коштами. Разом з тим, позивач таких позовних вимог не пред`являв, а відтак позовна вимога щодо стягнення відсотків за період з 20.10.2020 задоволенню в даному випадку не підлягає, однак таке судове рішення не позбавляє позивача права на звернення до суду з тими ж вимогами, але з підстав передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України про, що зазначав суд вище. Крім того, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Про вказані вище положення суд вже звертав увагу позивача в ухвалі суду від 06.05.2024 про залишення позовної заяви без руху. Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року, а тому з урахуванням викладеного нарахування процентів, визначених ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі, визначеному договором в даному випадку, можливе лише до 23 лютого 2022 року. З наданого до суду розрахунку заборгованості слідує, що станом на 19.10.2020 заборгованість відповідача становила лише 14618,09 грн., з них 6428,37 грн. тіло кредиту та 8189,72 грн. відсотків. Зважаючи на викладене вище та встановлені обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, а також те, що укладений між відповідачем та ТОВ «Вендор-Фінанс» договір про надання фінансового кредиту №ВН23-00904 встановлює обов`язок позичальника повернути кредит та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором, але позичальник не виконує взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 14618,09 грн., в межах строку визначеного кредитним договором, так і поза його межами до введення в Україні воєнного стану. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, а також те, що позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 282 грн. 94 коп. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial