Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно їх спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що з 22.09.2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.09.2011 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. З моменту розлучення відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, з дитиною ніколи не спілкувався в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не цікавиться його життям і захопленнями, здоров`ям та успіхами, не переймається його духовним, фізичним та культурним розвитком, навчанням та освітою, підготовкою до самостійного життя, та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, а отже ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Усі обов`язки, пов`язані з вихованням, здоров`ям, відпочинком, освітою, розвитком та утриманням дитини в повній мірі завжди лежать виключно на ній. Оскільки позбавлення батьківських прав є мірою цивільної відповідальності відповідача за свідоме систематичне ухилення від їх виконання, позивач звертається до суду з відповідним позовом (а.с. 1-5). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 19.02.2024 року відкрито провадження за позовною заявою та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням її учасників про дату, час і місце його проведення. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 24.06.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач [PERSON] подала клопотання, в якому просила судовий розгляд справи проводити за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених вище, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , неодноразово в судові засідання не з`являвся, заяв про відкладення судового засідання, відзиву на позов не подавав. Поштова кореспонденція неодноразово направлялася судом за зареєстрованим місцем проживання, однак відповідач повторно не з`являється на виклик суду, в зв`язку з чим суд вжив заходів щодо повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади. 26.02.2024 року, засобами поштового зв`язку, відповідачем [PERSON] направлено до суду нотаріально посвідчену заяву, в якій він не заперечував проти задоволення позову про позбавлення його батьківських прав стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 28, 31). Представник третьої особи - Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради - В.Матвіїв, в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. 25.04.2024 року направив пояснення по справі, в якому позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі в зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я сина, що відповідно до ч.2 статті 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просив розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування (а.с. 69). Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач [PERSON] не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 10.07.2024 року на підставі положень ч.4 статті 223, ч.1 статті 280 ЦПК України постановлено ухвалити заочне рішення по справі. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі №361/8331/18). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності її учасників на підставі наявних в справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне: 22.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2263 від 22.09.2007 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.09.2011 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.09.2011 року (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №443 від 13.07.2010 року (а.с. 11). З копії паспорту позивача [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-9). З паспорту відповідача та Довідки Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області №243 від 16.02.2024 року відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20, 29). Згідно характеристики від 05.02.2024 року, наданої директором КЗ "Харківський ліцей №13 Харківської міської ради" [PERSON] навчається у комунальному закладі "Харківський ліцей №13 Харківської міської ради" з 1 класу. За час навчання показав добрі знання з усіх предметів. Розвинене логічне мислення. Загальний розвиток високий, має широкий кругозір. Багато читає художньої та пізнавальної літератури, постійно підвищує свій інтелектуальний рівень. [PERSON] активно бере участь у загальношкільних та класних заходах, у громадському житті ліцею. Учень має багато друзів. Користується повагою серед однокласників. З повагою ставиться до дорослих. Відповідально ставиться до виконання доручень. Охоче виконує доручення класного керівника. Мати, [PERSON] , приділяє багато уваги навчанню та вихованню сина, систематично відвідувала школу, постійно контролює поведінку дитини. Протягом навчання [PERSON] у 5-8 класах батько жодного разу школу не відвідував (а.с. 13). З Довідки, виданої 06.02.2024 року ФОП [PERSON] , [PERSON] відвідує клуб для школярів [INFO] з метою отримання консультування з питань інформатизації з 2019 року. На протязі всього часу мати, [PERSON] , постійно цікавиться успіхами, поведінкою та психологічним станом дитини. Батько [PERSON] , жодного разу не цікавився успіхами дитини та її станом (а.с. 14). З листа КНП "Міська дитяча клінічна лікарня №19" Харківської міської ради №323/0/523-24 від 09.04.2024 року, вбачається, що за інформацією лікаря-педіатра, дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців КНП "МДКЛ №19" ХМР з народження. Хлопчиком опікується мати, [PERSON] . За медичною допомогою звертається рідко. На прийом до лікаря дитина приходить в супроводі матері. Поради лікаря, щодо догляду, профілактичних оглядів, вакцинації та лікуванню [PERSON] мати виконує в повному обсязі. З 2016 року батько, [PERSON] , на прийом з дитиною не приходив, станом здоров`я сина не цікавився (а.с. 56). Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №77 від 24.04.2024 року, Харківська міська рада Харківської області як орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 72-73). Дослідивши повно і всебічно матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Заслухавши учасників судового засідання, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Статтею 11 цього ж Закону визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплено обов`язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Частиною 1 статті 151 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають також переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, що визначено частиною 1 статті 163 Сімейного кодексу України. Згідно ч.1 статті 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом Відповідно до положень статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до вимог статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років . Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, матері, так і для дитини, що визначено статтею 166 Сімейного кодексу України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Верховний суд у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості згідно зі статтею 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Це крайній захід впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Крім того, відповідно до частин другої, третьої статті 171 Сімейного кодексу України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Тобто, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів. Згідно з ч.ч.5, 6 статті 9 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування за місцем фактичного проживання дитини дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його сина - [PERSON] , [INFO] , що, з огляду на встановлені судом обставини, є обґрунтованим та відповідає найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина. Згідно ч.1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач не заявляв вимоги про стягнення судового збору з відповідача, в зв`язку з чим,

Outcome: approved