Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

[PERSON] за участю заінтересованих осіб: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що [INFO] на тимчасово-окупованій території у м. Донецьк помер батько заявника [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим представниками окупаційної влади. На момент своєї смерті батько заявника проживав за місцем своєї реєстрації : [ADDRESS] . [PERSON] є студенткою 3 курсу денної форми здобуття освіти бакалаврського рівня вищої освіти за спеціальністю 035.069 Філологія (східні мови та літератури (переклад включно), перша японська) освітньої програми «Японська мова і література та переклад, англійська мова» Навчально-наукового інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка із 01.09.2021 року по 30.06.2025 року. Враховуючи, що заявник є студенткою денного відділення, вона має право на отримання пенсії по втраті годувальника, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки її батько на момент смерті мав більше 13 років страхового стажу, що дає йому підстави для призначення пенсії по інвалідності III групи. Однак для її отримання їй необхідно встановити факт смерті свого батька на тимчасово окупованій території, оскільки в неї відсутнє свідоцтво про смерть батька, видане українською владою внаслідок окупації м. Донецьк з 2014 року. Реєстрація факту смерті органами РАЦС є неможливою в силу вимог законодавства України. Вказана обставина змусила [PERSON] звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для отримання свідоцтва про смерть її батька, та оформлення пенсії. Представник заявника подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву [PERSON] просив задовольнити. У судове засідання представники заінтересованих осіб не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Оскільки така категорія справ розглядається негайно, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності заінтересованих осіб. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч.1\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.\~317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч. 2 ст.\~319\~ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Судом установлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.06.2004 року. [INFO] [PERSON] помер на тимчасово окупованій території у м. Донецьк, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим представниками окупаційної влади. Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 23.09.1997 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області [PERSON] на момент своєї смерті проживав за місцем своєї реєстрації : [ADDRESS] . Згідно з карткою фізичної особи платника податків, виданої 29.04.2003 року податковою інспекцією у Ленінському районі міста Донецька, батько заявника одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] . Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 7877 від 17.11.2023 року, виданим так само представниками окупаційної влади, батько заявника помер за місцем своєї реєстрації, причина смерті невідома. Відповідно до свідоцтва про поховання серії [NUMBER] , виданого представниками окупаційної влади, батько заявника похований на Щегловському кладовищі міста Донецька 19.11.2023 року. Відповідно до довідки від 09.09.2021 року № 3001-5000394203 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник має статус внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання : [ADDRESS] , що збігається з місцем проживання її батька на момент смерті, фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже\~вказані вище\~свідоцтво та довідка не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [INFO] [PERSON] , встановленим.

Outcome: approved