Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.02.2019 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , суму боргу 23\~300 доларів США та 3\~728\~доларів США\~1 % від суми займу за кожний місяць користування займаними грошима; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , суму сплаченого судового збору, згідно квитанцій у розмірі 7\~708,80 грн. (7324,60 + 384,20). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.11.2017 року відповідач позичила у нього грошові кошти в сумі 23\~000 доларів США та зобов`язалась повернути борг до 20.11.2018 року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем та переданою позивачу борговою розпискою. Також у розписці відповідач зазначила, що зобов`язується сплачувати позивачу один процент від суми позики кожного місяця за користування займаними грошима. За згодою позивача виплата відповідачем одного проценту від суми позики за користування грошима мала відбутися в кінці строку позики, а саме не пізніше 20.11.2018 року. Термін повернення коштів визначено до 18.11.2018 року, однак до цього часу кошти відповідачем так і не повернуто. Просить суд позов задовольнити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.03.2019 року відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (головуючий суддя Грищенко І. О.). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.03.2019 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. Накладено заборону [PERSON] відчужувати об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 29.08.2019 року ухвалу про забезпечення позову залишено без змін. 22.05.2019 року [PERSON] подала до канцелярії суду зустрічну\~позовну\~заяву про зміну\~правовідношення за розписками, що\~складні в кінці\~грудня 2017 року на загальну суму боргу 23\~300 доларів США, шляхом припинення\~зобов`язань за розпискою\~від 20.11.2017 року, яка є предметом первісного позову у даній\~справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2019 року\~(головуючий суддя Грищенко І. О.) зустрічну позовну заяву залишено без руху. На підставі розпорядження №02-06/630 від 20.07.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено нового головуючого суддю для розгляду вказаної справи [PERSON] , що підтверджує протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2020 року. На підставі розпорядження №02-06/422 від 15.03.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено нового головуючого суддю для розгляду вказаної справи [PERSON] , що підтверджує протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2021 року головуючим суддею Хайкіним В. М. справу прийнято то свого провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.09.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про зміну правовідношення шляхом припинення зобов`язань. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. Також цією ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. На вказану ухвалу відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Харківського апеляційного суду від 09.02.2023 повернута апелянту як така, що не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. 10.01.2024 представником позивача адвокатом Єлісеєвим М. І. засобами системи «Електронний суд» подано до суду заяву про стягнення понесених судових витрат. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.02.2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. 12.03.2024 відповідачем [PERSON] на вказану ухвалу подано апеляційну скаргу. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.06.2024 року апеляційну скаргу повернуто заявнику. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про об`єднання в одно провадження цивільних справ №638/2869/19 та №638/10302/23. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про проведення експертизи боргового документу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, який також представляє інтереси третьої особи [PERSON] адвокат Єлісеєв М.І. вимоги, викладені у позові підтримали, просили суд їх задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась. У матеріалах справи знаходиться її заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Зважаючи на це та присутність у судовому засіданні її представника адвоката Єлісеєва М. І., суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності третьої особи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час\~та місце\~судового засідання\~була повідомлена\~належним чином. Через канцелярію суду 17.07.2024 року заяву про недопустимість наражання на небезпеку життя та здоров`я учасників процесу та ігнорування сигналу повітряної тривоги, у якій зазначила, що у зв`язку з відсутністю безпечного укриття у будівлі суду вона буде прямувати до бомбосховища. До заяви додала відомості про сигнали повітряної тривоги та про обстріл 22.05.2024 року. Будь-яких відомостей щодо повітряної тривоги станом на час проведення судового засідання 17.07.2024 року не надала. З приводу неявки в судове засідання відповідача, суд зазначає наступне. У відповідності до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини 3 статті 13\~ЦПК\~України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~та\~застосування практики\~Європейського\~суду\~з прав\~людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Враховуючи викладене, а також те, що матеріали справи містять докази повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання, участь у засіданні є правом, а не обов`язком сторони, відповідач достеменно поінформована про наявність вказаного судового провадження, порушеного за пред`явленим до неї позовом, а також тривалий розгляд справи, суд дійшов висновку про можливість проводити розгляд справи без участі сторони відповідача за наявними у справі матеріалами. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] неодноразово подавала заяви про відкладення слухання справи з різних причин, що свідчить про зловживання своїми правами. В сукупності вказані дії спрямовані на затягування судового процесу, що є не припустимим зважаючи на принципи цивільного судочинства. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Під час розгляду справи надавала пояснення, що дійсно отримувала від позивача грошові кошти у позику та писала про це різні розписки. Зазначала про те, що писала розписку від 20.11.2017 року, копія якої надана позивачем до матеріалів справи. Проте, неодноразово наголошувала на тому, що у позивача не може знаходитись оригінал цієї розписки та що позивач протиправно намагається стягнути з неї суму боргу за ксерокопією розписки, яку надав до матеріалів справи. Суд вважає, що ним забезпечені належні умови для реалізації учасниками справи своїх прав та обов`язків. Судом неодноразово оголошувались перерви з метою задоволення клопотань відповідача про ознайомлення з матеріалами справи, надання часу для залучення адвоката та забезпечення права на користування професійною правничою допомогою. Суд, дослідивши доводи сторін та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 20.11.2017 року [PERSON] \~отримала від\~ [PERSON] грошові кошти у розмірі 23300 (двадцять три тисячі триста) доларів США, які зобов`язалася повернути\~не пізніше 20.11.2018 року, що підтверджує розписка, наявна у матеріалах справи. Також [PERSON] зазначила у вказаній розписці, що вказана грошова сума отримана нею у якості процентного строкового займу\~та за кожний місяць користування грошовими коштами вона зобов`язується сплачувати проценти у розмірі 1 (один) % від суми позики. Виплата процентів за користування грошовими коштами за згодою з позикодавцем здійснюється в кінці строку позики. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що розписка відповідача [PERSON] від 20.11.2017 року, власноручно написана та підписана нею, як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору позики і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. З детального аналізу змісту цієї боргової розписки вбачається, що при її складанні було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, їхні паспортні дані, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] із зобов`язанням їх повернути в обумовлений розпискою строк та сплатити 1 % від суми позики за кожен місяць користування грошовими коштами. Відповідно до статті 545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Звертаючись до суду, позивач [PERSON] додав до позовної заяви копію розписки відповідача [PERSON] від 20.11.2017 року. Відповідно до частини 6 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України, Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У судовому засіданні 17.07.2024 року позивачем [PERSON] надано оригінал написаної [PERSON] розписки від 20.11.2017 року, який оглянуто судом та встановлено відповідність копії цієї розписки, що міститься у матеріалах справи, наданому позивачем оригіналу. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 16.01.2019 року у цивільній справі №373/2054/16-ц\~(провадження №14-446цс18), - гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічні висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Відповідач [PERSON] на час розгляду справи свої зобов`язання щодо повернення позичених грошових коштів не виконала. Будь-яких доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не надала. У зв`язку з цим суд також зазначає, що у поданій відповідачем [PERSON] \~22.05.2019 року зустрічній позовній заяві про зміну правовідношення за розписками відповідач підтвердила, що за розпискою від 20.11.2017 року вона позичила у подружжя Арзамасових гроші у сумі 23\~300 доларів США і зобов`язалась повернути борг до 20.11.2018 року, та що копію саме цієї розписки позивачем надано суду. Судом встановлено, що сторони правовідносин визначили валютою грошового зобов`язання по згаданій розписці долар США. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в валюті зобов`язання. Надаючи оцінку вищевказаному, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В силу принципу свободи договору сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для сторін (статті 629 ЦК України). Як встановлено судом вище, розписка, укладена між сторонами спору в письмовій формі з додержанням всіх істотних умов. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Наведена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17. Крім того, за змістом пунктів 50-52 постанови від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вбачається, що належним виконанням грошового зобов`язання є його виконання у валюті зобов`язання. У постанові Великої Палати від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц зроблено висновок про те, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм ст ст. 524, 533 ЦК України, ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 Велика Палата Верховного Суду робить висновок про те, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. У постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України (постанова Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18). З огляду на наведені правові висновки Верховного Суду, які суд враховує у відповідності до норми частини 4 статті 263 ЦПК України, вбачається, що виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті чинним законодавством не заборонено, незалежно від виду договору, на підставі якого таке зобов`язання виникло. Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми позики у розмірі 23\~300,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3\~728 доларів США 1 % від суми позики за кожен місяць користування грошовими коштами, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що згідно написаній 20.11.2017 року розписці [PERSON] взяла на себе зобов`язання сплатити [PERSON] за кожний місяць користування грошовими коштами проценти у розмірі 1 (один) % від суми позики. Виплата процентів за користування грошовими коштами за згодою з позикодавцем здійснюється в кінці строку позики. Суд погоджується з наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком, відповідно до якого за 16 місяців (з 21.11.2017 року по 21.03.2019 року) користування грошима відповідач повинен сплатити по 233 долари США за кожний місяць, а всього 3\~728 доларів США (23\~000 х 1:100 = 233 х 16). За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] 3\~728 доларів США 1 % від суми займу за кожний місяць користування займаними грошима. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 7\~708,80 грн., а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення суми боргу підлягає задоволенню.

Outcome: approved