Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом в якому просили визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна №58 від 29.11.1993 року, а саме: квартири [ADDRESS] , посвідчений на Південній товарній біржі між продавцями - [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] . Позов мотивований тим, що 29 листопада 1993 року на Південній товарній біржі в м. Миколаєві був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] , [PERSON] від імені яких за довіреністю діяла [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] продали належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] , що має 36,3 кв.м. загальної площі, у тому числі 20,5 житлової площі. Вказаний договір був зареєстрований у ММБТІ 16 березня 1994 року реєстровий № 18459. Ст.227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, а вищевказаний договір купівлі-продажу квартири був укладений на товарній біржі і нотаріально він не засвідчувався, то в даний час я не маю можливості оформити спадщину. У зв`язку з тим, що на даний час одна із сторін вищевказаного договору купівлі продажу квартири померла, то нотаріально посвідчити такий договір неможливо, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 16.05.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, витребувано у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» копію Свідоцтва про право власності на житло за №17/5 від 13 травня 1993 р., а саме: на квартиру [ADDRESS] . 14.06.2023 року на адресу суду, від КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», надійшов супровідний лист від 14.06.2023 року № 522 до якого додано копію Свідоцтва, витребуваного ухвалою від 16.05.2023 року. Ухвалою суду від 14.09.2023 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у Державного нотаріального архіву Миколаївської області: довіреність на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 20.05.1993 р за р.№3-3331 від імені [PERSON] ; довіреність на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.10.1993 р за р.№5-4610 від імені [PERSON] . 10.10.2023 року від Державного нотаріального архіву Миколаївської області надійшов лист №940/01-21-2 від 29.09.2023 року про неможливість виконання вимог ухвали від 14.09.2023 року, у зв`язку з тим, що вказані довіреності на зберігання в архів не передавались. Ухвалою суду від 02.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.02.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвої Н.П. копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , яка померла [INFO] ; витребувано у Першої миколаївської державна нотаріальна контора Миколаївської області: копію довіреності на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 20.05.1993 р за р.№3-3331 від імені [PERSON] ; копію довіреності на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.10.1993 р за р.№5-4610 від імені [PERSON] ; в разі відсутності вказаних довіреностей, витребувано інформацію про видачу таких довіреностей [PERSON] . 07.03.2024 року від приватного нотаріуаса Яковлєвої Н.П. надійшла, витребувана ухвалою суду від 05.02.2024 року, копія спадкової справи, заведеної 02.11.2017 року до майна [PERSON] , яка померла [INFO] 08.03.2024 року від Першої миколаївської державної нотаріальної контори інформації надійшов лист №192/01-16 в якому повідомлено про те, що надати витребувані ухвалою суду від 05.02.2024 року копії довіреності не є можливим, так як згідно номенклатури справ строк зберігання вже давно минув та вони були знищені. Рекомендовано для отримання інформації щодо видачі таких довіреностей звернутися до Державного нотаріального архіву Миколаївської області для подальшої перевірки згідно з Реєстрами для реєстрації нотаріальних дій. Ухвалою суду від 06.05.2024 року відкладено судове засідання, витребувано у Державного нотаріального архіву Миколаївської області інформацію щодо реєстрації в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій: довіреності на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 20.05.1993 р за р.№3-3331 від імені [PERSON] ; довіреності на ім`я [PERSON] , яка видана Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.10.1993 р за р.№5-4610 від імені [PERSON] . 28.05.2024 року на адресу суду від Державного нотаріального архіву Миколаївської області, на виконання вимог ухвали від 06.05.2024 року, надійшов лист від 17.05.2024 року №568/01-21-2, в якому вказано, що відповідно до Реєстрів для вчинення нотаріальних дій Першої миколаївської державної нотаріальної контори №3 та №5 за 1993 рік підтверджено запис щодо посвідчення вищевказаних довіреностей. Позивачка до судового засідання не з`явилася, в матеріалах справи знаходиться заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об \~ \~ \~ \~'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон абодоговір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 29.11.1993 року між [PERSON] , як покупцем та [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, від імені яких діяла [PERSON] на підставі довіреностей, які видані Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 20.05.1993 р за р.№3-3331 від імені [PERSON] та 27.10.1993 р за р.№5-4610 від імені [PERSON] , укладено на «Південній товарній біржі» договір № 58 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 16.03.1994 року за реєстр. №18459. Дана квартираналежала [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло за №17/5 від 13 травня 1993 р. За домовленістю сторін, згідно договору № 58 від 29.11.1993 року, відповідачі продали квартиру позивачці за 10\~500\~000 карбованців. Тобто, усі умови договору купівлі-продажу сторонами виконано повністю. Як вбачається з копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] позивачка є донькою [PERSON] . З наданих доказів встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері - [PERSON] 10.05.2023 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н.П. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [PERSON] у зв`язку з невідповідністю правовстановлюючого документу чинному законодавству. Позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті бабусі матері - [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи №50/2017 від 02.11.2017 року. Згідно ст.55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у листопаді 1993 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу»: біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі. При цьому, чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України\~"Про\~товарну біржу" не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.\~15\~цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47\~ЦК Української\~РСР передбачено право суду визнати непосвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657\~ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650\~ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцями [PERSON] та [PERSON] , від імені яких, на підставі довіреностей діяла [PERSON] , та покупцем [PERSON] . З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору купівлі-продажу № 58, укладений 29.11.1993 року на Південній товарній біржі, дійсним. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного та

Outcome: approved