Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

До суду 29.11.2023 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна, про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: - визнати недійсним договір купівлі-продажу апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 16.06.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 178; - скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 16.06.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 178; - визнати недійсним договір іпотеки від 10.08.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2727; - скасувати державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 51320324 від 10.08.2023 року на апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію обтяження, номер запису про обтяження 51320125 від 10.08.2023 року на апартаменти [ADDRESS] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) апартаменти № [NUMBER] , загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ). 17.11.2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву представника [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову до пред`явлення позову шляхом накладання арешту на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , апартаменти № [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1726418951101, загальна площа 198,6 кв.м., які належать на праві власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ). В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачці на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна, серії та номер: 2012, виданого 18.12.2018 року, видавник ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 2012/20Т, виданий 03.11.2014, видавник ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; витягу, серії та номер:- ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; довідка, серія та номер-, виданий 17.12.2018 року, видавник: ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД, технічний паспорт, серія та номер:-, виданий 17.12.2018 року, видавник: ТОВ «НОВЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРІЗАЦІЇ» належить апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] .08.10.2021 року [PERSON] виїхала закордон і у зв`язку із введенням воєнного стану в нашій державі до України не поверталась, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України на адвокатський запит.02.11.2023 року [PERSON] дізналась, що її квартира (апартаменти) продана на підставі договору купівлі-продажу, який нібито підписала [PERSON] у приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. ( [ADDRESS] ).Так, 16.06.2023 року нібито було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) апартаментів №2012, загальною площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .Проте, у день укладення зазначеного договору купівлі-продажу позивач [PERSON] знаходилась за межами України та фізично не могла поставити підпис на такому договорі. Більш того, жодного волевиявлення щодо продажу зазначеного майна у позивача не було. В договорі купівлі-продажу від 16.06.2023 року не зазначено, що [PERSON] з 1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі та не зазначено про наявність нотаріальної згоди чоловіка позивачки [PERSON] на відчуження апартаментів №2012, загальною площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .10.08.2023 року між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., відповідно до умов якого Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку наступне нерухоме майно апартаменти 2012, загальною площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на виконання основного зобов`язання зобов`язання Боржника за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. 10 серпня 2023 року за реєстровим № 2726, згідно якого Іпотекодержатель надав Боржнику грошові кошти у вигляді позики у розмірі 99 750,00 доларів США, що є еквівалентом суми 3 765 562,50 гривень за готівковим курсом продажу доларів США в відділеннях АТ «ПУМБ» (1 долар США = 37,75 гривень) на день укладення Основного договору строком до 10 серпня 2024 року включно, без нарахування процентів. Зазначений договір іпотеки позивач просить визнати недійсним з огляду на те, що [PERSON] набула право власності на майно, що було передано в іпотеку, на підставі недійсного правочину, який не підписувався продавцем, та, відповідно, такий правочин не породжує правових наслідків, таким чином [PERSON] не була наділена правом на передачу в іпотеку майна позивача, а саме апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] .23.11.2023 року слідчим відділом ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області за заявою [PERSON] в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12023163510000932 за ч. 3 ст. 358 КК України по факту, що невстановлені особи в період з 2021 по 2023 рік вчинили підроблення офіційних документів, що посвідчують певні факти та мають юридичне значення. Оскільки позивач [PERSON] наміру на відчуження своєї квартири не мала, в момент укладення спірних правочинів перебувала за межами території України, то квартира, яка є власністю позивача, вибула з її володіння незаконним шляхом та поза її волею. З огляду на зазначені обставини [PERSON] звертається до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору іпотеки, скасування державної реєстрації оскаржуваних договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння. Матеріали позову суддя отримала 30.11.2023 року. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 341920 від 30.11.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 341931 від 30.11.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 30.01.1997 року за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.12.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 15.01.2024 року. 15.01.2024 року представник [PERSON] адвокат Струкова К.О. через канцелярію суду надала заяву про забезпечення доказів, в якій просила витребувати: - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. матеріали нотаріальної справи по договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , апартаментів №2012, загальною площею 198,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та договір купівлі-продажу від 16.06.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; - у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.М. матеріали нотаріальної справи по договору іпотеки від 10.08.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , апартаментів, за яким в іпотеку передано апартаменти №2012, загальною площею 198,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У підготовчому засіданні 15.01.2024 року була присутня представник [PERSON] адвокат Струкова К.О., просила витребувати у приватних нотаріусів договорів купівлі продажу та іпотеки, та документи, що послугували для їх укладання. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час та дату розгляду справи були сповіщені належним чином. 15.01.2024 року від адвоката Гайдаш О.В. через систему Електронний суд надійшла заява, в якій останній зазначив, що його повноваження, як представника [PERSON] , припинено, у зв`язку з розірванням договору про надання правової допомоги. Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 26.02.2024 року з метою витребування доказів та повторному виклику відповідачів. Ухвалою суду від 15.01.2024 року витребувано: - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни оригінал договору купівлі-продажу апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладеного 16.06.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за №178, а також оригінали усіх документів, на підставі яких вчинено зазначені нотаріальні дії. - у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гришаєвої Ірини Вікторівни належним чином завірені копії договору іпотеки апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладеного 10.08.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2727, а також копії усіх документів, на підставі яких вчинено зазначені нотаріальні дії. 29.01.2024 року на виконання ухвали суду від 15.01.2024 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. на адресу суду поштою надала належним чином завірену копію з копії договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого нею, 16.06.2023 року за реєстровим № 178 та копії документів, що були підставою для посвідчення вищевказаного договору. 12.02.2024 року на виконання ухвали суду від 15.01.2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В. на адресу суду поштою надала належним чином завірену копію договору іпотеки апартаментів № 2012, розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладеного 10.08.2023 року та копії документів, на підставі яких вчинено зазначені нотаріальні дії. Через відсутність електроенергії у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, розгляд справи призначений на 26.02.2024 року було відкладено на 10.04.2024 року. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м. Одесі та Одеській області розгляд справи, призначений на 10.04.2024 року було відкладено на 29.04.2024 року. 26.04.2024 року представник [PERSON] адвокат Зімірьова О.О. через систему Електронний суд надала відзив, в якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі.26.04.2024 року представник [PERSON] адвокат Зімірьова О.О. через систему Електронний суд надала відзив, в якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.06.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. за реєстровим №178, адже на час укладення спірного договору між позивачем та відповідачкою [PERSON] сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків. Також, відповідачем зазначено, що в разі коли на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки на підставі укладеного договору купівлі-продажу у відповідача виникло право власності на набуті ним апартаменти, то й підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні. Окремо відповідачем зазначено, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача, а припинення права власності позивача на апартаменти відбулось з волевиявлення самого позивача, що було виражено у оскаржуваному договорі купівлі-продажу. У зв`язку з відсутністю правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу, витребування на користь позивача апартаментів у добросовісного набувача, інші похідні вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації прав власності, визнання недійсним іпотечного договору також не підлягають задоволенню на думку відповідача. У підготовчому засіданні 29.04.2024 року була присутня представник [PERSON] адвокат Струкова К.О., зазначила, що відзив не отримувала, у зв`язку з чим просила розгляд справи відкласти та надати нас на ознайомлення. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви приватного нотаріуса ОМНО Сімаченко С.Л. щодо розгляду справи за її відсутністю. Протокольною ухвалою суд, у зв`язку з неотриманням від [PERSON] відзиву представником позивачки, задоволено клопотання адвоката Струкової К.О., відкладено підготовче засідання на 27.05.2024 року, надано час на ознайомлення з відзивом та правом надання відповіді на відзив. 24.05.2024 року від представника [PERSON] адвоката Струкова К.О. на адресу суду поштою надійшла відповідь на відзив, в якій просила позовну заяву [PERSON] задовольнити. 24.05.2024 року на адресу суду надійшла відповідь на\~відзив позивача від 13.05.2024 року, в якій зазначено що позивач з відзивом не згодний, вважає доводи відповідача викладені у відзиві надуманими та необґрунтованими. Відповідач у відзиві зазначає нібито [PERSON] самостійно підписала оскаржуваний договір купівлі-продажу нерухомого майна, що на думку позивача не відповідає дійсності та спростовується доказами доданими до позовної заяви, зокрема, довідкою про відсутність позивачки в Україні у період підписання оскаржуваного правочину, більш того матеріали нотаріальної справи договору купівлі-продажу між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] від 16.06.2023 року не містять нотаріально засвідченої згоди чоловіка позивачки на відчуження майна, набутого у шлюбі. У підготовче засідання призначене на 27.05.2024 року [PERSON] не з`явилася, представник позивачки адвокат Струкова К.О. через канцелярію суду надала суду заяву, в якій просила закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Справу просила розглядати за відсутністю сторони позивачки. Інші учасник справи у підготовче засідання не з`явилися, були сповіщені належним чином, в матеріалах справи містяться заяви приватного нотаріусу ОМНО Сімаченко С.Л. щодо розгляду справи за її відсутністю. Ухвалою суду від 27.05.2024 року по справі підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті на 17.06.2024 року. 07.06.2024 року представник [PERSON] адвокат Зімірьова О.О. через систему Електронний суд надала заперечення на відповідь на відзив, у яких просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на те, що правові підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу відсутні, адже якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, то припинення права власності позивача на апартаменти відбулось за волевиявленням самого позивача, що відображено у договорі купівлі-продажу від 16.06.2023 року. Так, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. У зв`язку з відсутністю правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу, витребування на користь позивача апартаментів у добросовісного набувача, інші похідні вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації прав власності, визнання недійсним іпотечного договору також не підлягають задоволенню. У судове засідання 17.06.2024 року з`явилась представник позивача [PERSON] адвокат Струкова К.О., інші сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У зв`язку з першою неявкою відповідачів та третіх осіб у судове засідання, судом відкладено розгляд справи на 09.07.2024 року. У судове засідання 09.07.2024 року з`явились представник позивача, інші сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим суд ухвалив проводити судове засідання у їх відсутності згідно ч.3 ст.223 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна, серії та номер: 2012, виданого 18.12.2018 року, видавник ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 2012/20Т, виданий 03.11.2014, видавник ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; витягу, серії та номер:- ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД; довідка, серія та номер-, виданий 17.12.2018 року, видавник: ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД, технічний паспорт, серія та номер:-, виданий 17.12.2018 року, видавник: ТОВ «НОВЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРІЗАЦІЇ» належали апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Факт набуття реєстрації права власності позивачки на спірне нерухоме майно з 18.12.2018 року також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 335932003 від 16.06.2023 року. (а.с. 124 т. 1). Відповідно до паспортних даних громадина України серії КЕ 372035, виданого 06.09.1996 року Жовтневим РВОМУ УМВС України в Одеській області [PERSON] з 28.04.1995 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано у Ізмайловському ЗАГС м. Москви. (а.с. 14 т. 1) 20.12.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» укладено договір з надання послуг з управління №2012/1 щодо апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 10.11.2022 року [PERSON] здійснено попередній платіж (передплату) у сумі 39600 грн. на користь ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» по договору з надання послуг з управління №2012/1. Відповідно до акту звірки за період з 01.01.2023 року по 23.11.2023 року між [PERSON] та ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» [PERSON] здійснювалась оплата за комунальні послуги на умовах передплати за апартаменти № [NUMBER] , загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 02.11.2023 року [PERSON] довідалась, що її квартира (апартаменти) продана на підставі договору купівлі-продажу, який нібито підписала сама [PERSON] у приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. ( [ADDRESS] ). Судом встановлено, що дійсно 16.06.2023 року був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. договір купівлі-продажу між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наданої нотаріусом на підставі ухвали суду копією з\~копії договору купівлі-продажу разом з документами, що стали підставою для його укладання. З витребуваної судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 354752932 від 16.11.2023 року вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 178, виданого 16.06.2023 року, видавник: Сімаченко С.Л., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] були відчужені [PERSON] [PERSON] 10.08.2023 року між [PERSON] (іпотекодавець) (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (іпотекодержатель) ( [NUMBER] ) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., відповідно до умов якого Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку наступне нерухоме майно апартаменти 2012, загальною площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на виконання основного зобов`язання зобов`язання Боржника за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. 10 серпня 2023 року за реєстровим № 2726, згідно якого Іпотекодержатель надав Боржнику грошові кошти у вигляді позики у розмірі 99 750,00 доларів США, що є еквівалентом суми 3 765 562,50 гривень за готівковим курсом продажу доларів США в відділеннях АТ «ПУМБ» (1 долар США = 37,75 гривень) на день укладення Основного договору строком до 10 серпня 2024 року включно, без нарахування процентів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Підставою позовних\~вимог є\~твердження позивачки,\~що вона\~не підписувала\~зазначений \~договір купівлі-продажу\~від 16.06.2023\~року,\~оскільки вона навіть не перебувала в цей час в Україні, тим паче у вказаного нотаріуса, а також і на відсутність згоди її чоловіка. Зазначене підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України на адвокатський запит за № 91-53931/18/23-вихвід 03.11.2023 року, з якої вбачається, що 08.10.2021 року [PERSON] виїхала закордон і не поверталась (а.с. 21 т. 1) та не спростовані у встановленому законом порядку. Судом витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни оригіналу договору купівлі-продажу апартаментів №2012, загальною площею 198,6 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладеного 16.06.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за №178, а також оригінали усіх документів, на підставі яких вчинено зазначені нотаріальні дії. На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. було надано копію з копії договору купівлі-продажу та документи що були підставою для правочину (а.с. 118 т. 1). Згідно доданих документів вбачається, що вказаний правочин укладений Продавцем- особою за прізвищем [PERSON] , додано копію паспорту серії [NUMBER] , виданого 06.09.1996 року Жовтневим РВОМУ УМВС України в Одеській області, в якому відсутні відмітка про реєстрацію шлюбу, карту фізичної особи-платника податків та копію паспорта [PERSON] . Судом з наданих документів встановлено, що при укладанні спірного договору купівлі-продажу 16.06.2023 року приватному нотаріусу був наданий інший паспорт на ім`я « [PERSON] » (а.с. 133-134 т. 1), який не відповідає дійсному оригіналу паспорту позивачки, копії якого надані нею до суду разом позовом та знаходяться в матеріалах справи. (а.с. 10-19 т. 1) При цьому також вбачається, що фото особи на паспорті [NUMBER] , виданого 06.09.1996 року ,наданою позивачкою та фото на копії паспорту, наданого нотаріусом Сімаченко С.Л., очевидно відрізняються, тобто на фото різні особи. В доданих документах є заява, написана від імені [PERSON] , від 16.06.2023 року зазначено, що вона на час набуття права власності в зареєстрованому шлюбі не перебувала, що не відповідає дійсності, оскільки позивачка знаходиться у шлюбі з 28.04.1995 року. Таким чином суд погоджується з доводами позивачки про відсутність письмової згода чоловіка [PERSON] - [PERSON] на відчуження нерухомого майна, як того вимагає норма ст. 65 СК України. Також встановлено згідно Витягу, що за фактом скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, відкрито кримінальне провадження № 12023163510000932, яке зареєстровано в ЄРДР 23.11.2023 року за скаргою представника [PERSON] -адвоката. [PERSON] про те, що невстановлені особи за попередньою змовою групою осіб в період з 2021 по 2023 року вчинили підроблення офіційних документів, що посвідчують певні факти та мають юридичне значення. (а.с. 54 т. 1) З витребуваних у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гришаєвої Ірини Вікторівни належним чином завіреної копії договору іпотеки від 10.08.2023 року предметом якого є апартаменти № [NUMBER] , загальною площею 198,6 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] , вбачається. що останній укладено 10.08.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2727, а також копії усіх документів, на підставі яких вчинено зазначені нотаріальні дії, в рахунок забезпечення договору позики, укладеного 10.08.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. 10.08.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2726. (а.с. 175-176 т. 1) Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що з 08.10.2021 року позивач [PERSON] знаходиться за межами України, а отже спірна квартира вибула з володіння власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу поза її волею , який вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивачки. Також матеріали нотаріальної справи не містять згоди чоловіка позивачки на відчуження майна, набутого у шлюбі. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316 - 317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу. Продавцем майна за договором купівлі-продажу згідно зі статтею 658 ЦК України має бути лише власник або належним чином уповноважений на укладення такого договору представник. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. З урахуванням приписів статті 202 ЦК України правочином є поєднання внутрішньої волі та волевиявлення сторін і воля учасників правочину полягає в їх обопільній, добровільній, усвідомленій згоді спільно досягти певної законної мети (набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки) шляхом прийняття на себе певних прав і обов`язків. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставою для визнання недійсним договору за частиною першою статті 215 ЦК України може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/WestAllianceLimited проти України" від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)). У цьому конкретному випадку за обставин справи, визнання недійсним правочину є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. За обставин цієї справи судом вбачається, що спірна нерухомість вибула з володіння власника [PERSON] поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, який вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивачки, та без згоди її чоловіка, а сама позивачка на час посвідчення договору не знаходилась на території України. За таких умов зміст договору не відповідає вимогам\~частин першої,\~третьої статті 203,\~частини першої статті 215 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним, тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.06.2023 року, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином [PERSON] не мала права вчиняти договір іпотеки у зв`язку з тим, що не набула право власності на апартаменти-(предмет договору іпотеки), Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, за загальним правилом саме власнику належить правоможність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном (див. пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 826/20221/16). Разом із цим за даними Витягу з Державного реєстру речових прав № 342355794 від 10.08.2023 року вбачається, що іпотекодержателем апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за Договором іпотеки від 10.08.2023 року наразі є [PERSON] (а.с. 187 т. 1) За визначенням, наведеним у частині першій\~статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV "Про іпотеку"\~(далі -\~Закон № 898-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою\~статті 5 Закону № 898-IV\~передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому відповідно до частини першої\~статті 9 Закону № 898-IV\~іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до\~статті 4 Закону № 898-IV\~обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з пунктом 2 частини першої\~статті 4 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~(далі -\~Закон № 1952-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, за змістом якого іпотека підлягає державній реєстрації як речове право, похідне від права власності. Пункт 5 частини першої\~статті 2 Закону № 1952-IV\~у згаданій вище редакції визначав обтяження як заборону розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлену законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або таку, що виникла на підставі договору. Аналіз наведених вище норм\~Законів № 898-IV\~та\~№ 1952-IV\~дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом власник обтяженого іпотекою нерухомого майна може володіти та користуватись ним, однак обмежується у здійсненні правоможності самостійно розпоряджатись таким майном. Схожі висновки викладені в абзаці одинадцятому пункту 3\~Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 № 8-р/2020\~у справі № 3-67/2019 (1457/19) та постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 03.07.2023 у справі № 523/8641/15. Беручи до уваги викладене вище, а також враховуючи, що [PERSON] , як власник, не передавала апартаменти в іпотеку за Договором, не була стороною цього правочину та не перебуває з відповідачами в зобов`язальних відносинах, суд приходить до висновку про незаконність державної реєстрації за [PERSON] права іпотеки на вказану нерухомість, що створює позивачці перешкоди у здійсненні правоможності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата ВС у своїй постанові від 10 квітня 2024 року № 496/1059/18. У разі визнання недійсним першого правочину, за яким майно незаконно перейшло у власність іншої особи, подальше відчуження чи будь-яка передача зазначеного майна іншим особам не створює юридичних наслідків, про що зазначено в ч. 1 ст. 216 ЦК України. Щодо способу захисту права позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у\~постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20\~(підпункт 8.46), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). У підпунктах 11.82 - 11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43 - 8.46\~постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду\~вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в\~постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17\~(пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)). Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Так у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у пунктах 109, 110 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387,\~388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~(негаторний позов). Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Оскільки [PERSON] з 18.12.2018 року набула право власності на апартаменти та з того часу вони не вибували з її володіння, суд висновує, що позивачка є володіючим власником, яка прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими вона не перебувала у зобов`язальних відносинах, а тому позов у цій справі в частині вимог, спрямованих на усунення цих перешкод, є негаторним. Щодо реєстрації права власності. У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340\~(підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші). Отже, державна реєстрація права іпотеки на апартаменти за [PERSON] - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для [PERSON] перешкоди у реалізації правоможності власника на розпорядження цим нерухомим майном (див. пункт 49\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя\~статті 17 Закону № 898-IV). Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Реєстру регламентована\~Законом № 1952-IV. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами\~Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 127 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Абзацами другим та четвертим частини третьої\~статті 26 Закону № 1952-IV\~у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього\~Закону, ….а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього\~Закону\~та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до\~статті 37 цього Закону. За змістом пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону № 1952-IV\~у чинній редакції державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (абзац п`ятий мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року N 8-р/2020). Іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним (частина перша статті 17 Закону про іпотеку). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону про іпотеку). Обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору (пункт 5 частини першої статті 2 Закону про державну реєстрацію (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин). Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено незаконною реєстрацією права іпотеки на його нерухоме майно за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про визнаня недійсним договору іпотеки, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення права іпотеки відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном. При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої\~статті 26 Закону N 1952-IV\~у чинній редакції, відомості про право іпотеки відповідача не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Реєстру відомостей про припинення права іпотеки відповідача на підставі судового рішення (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Застосовуючи в контексті спірних правовідносин норми\~ст. 391 ЦК України\~та\~статті 26 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. (Велика Палата ВС у своїй постанові від 10 квітня 2024 року № 496/1059/18). Тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації іпотеки, номер запису про іпотеку 51320324 від 10.08.2023 року на апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; скасування державної реєстрації обтяження, номер запису про обтяження 51320125 від 10.08.2023 року на апартаменти № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . та про відмову у\~задоволені вимоги про скасування державної\~реєстрації договору\~купівлі-продажу апартаментів № 2012, загальною площею 198,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 16.06.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 178. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Якщо позивач вважає порушеними свої права на предмет іпотеки, він може з огляду на фактичні обставини вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, унаслідок чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. Зважаючи на обставини цієї справи, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "РуїзТоріха проти Іспанії"). З огляду на зазначене, суд, враховуючи докази, надані сторонами, приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника [PERSON] поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, який вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивачки, а сама позивачка на час посвідчення договору не знаходилась на території України, в подальшому [PERSON] неправомірно було укладено договір іпотеки, предметом якого була спірна квартира. За викладених обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім цього, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі N 199/8324/19, провадження N 14-212цс21).

Outcome: partial