Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів, та стягнення заборгованості, яким просила: -стягнути з відповідача 10\~000,00 доларів США невиконаного зобов`язання; -3% річних у сумі 412,21 доларів США; -пеню у розмірі 25\~000,00 доларів США; -моральну шкоду у розмірі 100\~000,00 грн.; -витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 30\~000,00 грн. -витрати, пов`язані з оплатою судово-почеркознавчої експертизи. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначала, що вона є клієнтом АТ «Ідея Банк» та споживачем його фінансових банківських послуг на підставі договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк». 09.07.2020 позивачу було здійснено відкриття поточного рахунку у валюті долар США IBAN [NUMBER] . Особисто [PERSON] за зазначеним поточним рахунком була здійснена фінансова операція щодо поповнення рахунку через касу відділення №2 у м.Дніпрі за адресою: [ADDRESS] , на суму 10\~000,00 доларів США. 31.08.2021 року [PERSON] звернулась до каси відділення №2 АТ «Ідея Банк» у м.Дніпрі з метою зняття грошових коштів, проте, отримала відповідь про те, що на її поточному рахунку в доларах США грошові кошти відсутні. Але, жодної фінансової операції по отриманню грошових коштів з вищезазначеного рахунку позивач не здійснювала і грошима не користувалась. З виписок по рахунку, позивачу стало відомо, що грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США було знято невідомою особою через касу відділення №2 АТ «Ідея Банк» у м.Дніпрі 09.07.2020 року. Посилаючись на ці обставини, позивач просила стягнути з відповідача 10\~000,00 доларів США невиконаного зобов`язання; 3% річних у сумі 412,21 доларів США; пеню у розмірі 25\~000,00 доларів США; моральну шкоду у розмірі 100\~000,00 грн.; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 30\~000,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою судово-почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ключенкова Х.В. підтримала позовну заяву в редакції від 22.11.2021, просила задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що\~ [PERSON] є клієнтом АТ «Ідея Банк» та споживачем його фінансових банківських послуг на підставі договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк». 09.07.2020 [PERSON] було здійснено відкриття поточного рахунку у валюті долар США IBAN [NUMBER] (а.с.18 т.1). Особисто [PERSON] за зазначеним поточним рахунком була здійснена фінансова операція щодо поповнення рахунку через касу відділення №2 у м.Дніпрі за адресою: [ADDRESS] , на суму 10\~000,00 доларів США. На зазначений поточний рахунок позивач внесла 10 000,00 доларів США через касу відділення банку готівкою на поточний рахунок IBAN [NUMBER] , що підтверджується копією квитанції (а.с.20 т.1). 31.08.2021 року [PERSON] звернулась до каси відділення №2 АТ «Ідея Банк» у м.Дніпрі з метою зняття грошових коштів, проте, отримала відповідь про те, що на її поточному рахунку в доларах США грошові кошти відсутні (а.с.17 т.1). Але, жодної фінансової операції по отриманню грошових коштів з вищезазначеного рахунку позивач не здійснювала і грошима не користувалась. З виписки по рахунку вбачається, що грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США було знято невідомою особою через касу відділення №2 АТ «Ідея Банк» у м.Дніпрі 09.07.2020 року (а.с.19 т.1). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилалась на те, що жодної фінансової операції по отриманню грошових коштів з вищезазначеного рахунку позивач не здійснювала і грошима не користувалась, більш того, підпис в графі «Підпис отримувача» в заяві на видачу готівки № 3576352 від 09 липня 2020 року, належить не їй. Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2023 року, залишеної без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.03.2024, по справі призначена судово-почеркознавча експертиза (а.с.148-150, 216-220 т.3). Згідно висновку експерта №СЕ-19/104-23/46159-ПЧ, підпис в графі «Підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 3576352 від 09 липня 2020 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.229-236 т.3). Відповідно до ч. 1\~ст. 1066 ЦК України\~за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 1\~ст. 1068 ЦК України\~банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3\~ст. 1068 ЦК України). Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені\~ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Враховуючи зазначене, судом встановлено, що підпис в графі «Підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 3576352 від 09 липня 2020 року у сумі 10\~000,00 доларів США, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, тому, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10\~000,00 доларів США. Що стосується вимоги позивача про стягнення 3% річних у сумі 412,21 доларів США, суд зазначає. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від суми 10\~000,00 доларів США за період з 09.07.2020 (дати відкриття поточного рахунку) по 22.11.2021 (дати звернення до суду із зазначеною позовною заявою та відповідно до заявлених вимог, що відповідає ст.13 ЦПК України), що складає 502 дні та суму у розмірі 412,21 доларів США. Вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 25\~000,00 доларів США на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у\~разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.\~Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення\~частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, звертаючись до суду із зазначеною вимогою, позивач посилалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19). Проте, за загальним правилом застосування висновків Верховного Суду під час вирішення тотожних спорів суд має врахувати саме останню правову позицію Великої Палати. На час розгляду цієї справи судом Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову\~від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, у якій виснувала наступне. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). За змістом статті 1 Закону про захист прав споживачів споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України). У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів. Велика Палата Верховного Суду вважає, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що\~пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що\~ця сума не\~може бути врахована в базі нарахування пені\~відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, а тому погоджується з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі\~№ 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16)\~та від 13 березня 2017 року у справі\~№ 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачає підстав для відступу від них. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону про захист прав споживачів\~базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача\~(статті 1058, 1061 ЦК України).\~Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені\~відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 100\~000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються\~Книгою п`ятою Цивільного Кодексу України Зобов`язальне право, зокрема ст. ст.526, 625 ЦК України, нормами яких стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц провадження № 14-64цс19 виснувала про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Враховуючи, що між сторонами виникли договірні правовідносини, ні договором, ні законом, що регулює спірні правовідносини, не передбачено відшкодування моральної шкоди за невиконання зобов`язання, які і не передбачено у такому випадку відшкодування моральної шкоди нормами Закону України «Про захист прав споживачів», тому, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягає. Щодо стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у сумі 30\~000,00 грн., суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач в позовній заяві посилалась на те, що нею з адвокатом Грицай В.О. був укладений договір про надання правової допомоги від 12.11.2021 року, додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги від 12.11.2021, сплачено гонорар за повне супроводження справи у суді у сумі 30\~000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру (а.с.10 т.1). В судовому засіданні представник позивача зазначила суду, що підтримує позовну заяву в редакції від 22.11.2021 року. Проте, вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, судом встановлено, що документально підтверджених доказів суду надано не було, та матеріали справи такого не містять. За таких обставин, суд доходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог по правовій допомозі адвоката Грицай В.О. як таких, що не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України. Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що витрати позивача на проведення експертизи пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5\~500,00 грн. вартості проведеної почеркознавчої експертизи №СЕ-19/104-23/46159-ПЧ (а.с.227 т.3). Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», розподіл судових витрат суд не здійснює. На підставі викладеного,

Outcome: partial