Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

16 листопада 2024 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, в якому просили усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні належними ним на праві власності 2/5 частками у праві власності на квартиру [ADDRESS] шляхом їх вселення у вкзану квартиру.Просили визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] , [PERSON] виділити у користування кімнату № 8 площею 12,1 кв.м., кімнату № 9 площею 12,0 кв.м., лоджію № 11 площею 3,0 кв.м.; [PERSON] виділити у користування кімнату № 4 площею 17,7 кв.м., кімнату № 5 площею 9,2 кв.м., балкон № 12 площею 1,7 кв.м.; приміщення коридору № 1 площею 12,2 кв.м., шафу вбудовану № 2 площею 1,0 кв.м., ванну № 6 площею 2,8 кв.м., вбиральню № 7 площею 1,4 кв.м., кухню № 3 площею 7,5 кв.м., шафу вбудовану № 10 площею 0,4 кв.м. залишити у спільному користуванні співвласників. На підставу своїх вимог посилалаються на те, що є співвласниками вказаної квартири, проте відповідач перешкоджає їх користуванню квартирою , займає всю квартиру в цілому, досягти згоди щодо корситування квартирою в добровільному порядку вони не змогли. Ухвалою суду від 22.11.2023 справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Центрального районного суду від 26 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явилися, представник позивача адвокатка Сидоренко Т.В. надала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, а також зазначила про те, що просить задовольнити позов у повному обсязі, на заочний розгляд справи згодна. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився , повідомлявся судом належним чином , про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши представлені докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст.2ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ГряннаТетянаОлегівна, [PERSON] є власниками 2/5 часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках по 1/5 частки у кожного. Підстава набуття права власності позивачами:свідоцтво про право власності на житло від 29.10.1998 року, видане ДКП «Комунар-Побут». Право власності позивачів зареєстровано КП ММБТІ 05.03.1999 року, номер запису 18256, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.11.2016 року у цивільній справі № 490/2275/16. Право власності позивача [PERSON] на 1/5 частку у праві власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2019 року, номер запису про право власності 34563371. Право власності позивача [PERSON] на 1/5 частку у праві власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2019 року, номер запису про право власності 34563341. Власниками 3/5 часток у праві власності на цю квартиру є [PERSON] та були [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/5 частки у кожного. Підстава набуття права власності відповідачем: на 1/5 частку у праві власності - свідоцтво про право власності на житло від 29.10.1998 року, видане ДКП «Комунар-Побут»; рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.11.2016 року у цивільній справі № 490/2275/16. Інформація про реєстрацію права власності відповідача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. Власниками 2/5 часток у праві власності були [PERSON] (мати відповідача, яка померла [INFO] ) та [PERSON] (батько відповідача, який помер [INFO] ). Як встановлено рішенням Центрального районного суду м Миколаєва від 01.11.2016 року у цивільні справі № 490/2275/16, відповідач прийняв спадщину після померлих батьків. Інформація про отримання відповідачем свідоцтв про право на спадщину за законом після померлих [PERSON] , [PERSON] відсутня. Як підтверджується матеріалами справи, на адресу відповідача направлена вимога про усунення порушень. З матеріалів справи вбачається , що відповіді на вимогу не отримано, доступу до квартири позивачам не надано . Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті\~16\~ЦК\~України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні свої прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі статтею\~391\~ЦК\~України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову такої особиє встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Судом встановлено, що позивачі пред`явили позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою/житлом шляхом вселення у відповідні, посилаючись на те, що відповідач чинить їмперешкоди у користуванні квартирою, не впускає їх до квартири. Встановивши, що відповідаччинить перешкоди у користуванні квартирою, що порушує право позивачів на житло, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод позивачам у користуванні квартирою шляхом їх вселення до зазначеного житлового приміщення. З п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22.12.1995 року (із наступними змінами) слідує, що у квартирі, яка є спільною частковою власністю може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані з користуванням житловим приміщенням, де позивачі є власниками 2/5 часток у праві власності на спірнуквартиру в рівних частках по 1/5 частки у кожного , а власником 3/5 часток у праві власності на цю квартиру є [PERSON] . Між сторонами відсутня згода у питанні користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України визначення кімнати, в якій може проживати позивач, належить до повноважень власника або повинно здійснюватися за домовленістю з останнім, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних підстав не допускається. Суд вважає встанволеним, що виділ в натурі частки позивачів, тобто виділення у відособлене користування кожному із співвласників частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам, в даному випадку є неможливим. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Встановлення порядку користування квартирою жодним чином не впливає на розмір часток сторін у праві власності на квартиру і не обмежує їх право власності. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суди попередніх інстанцій врахували баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшли до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонував, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від07 лютого 2022 рокуу справі №182/3348/19(провадження №61-1084св21). Судом встановлено,\~що спірна\~квартира має\~загальну площу\~81,00\~кв.м.,\~житлову площу\~51\~кв.м.,\~складається з\~4-х\~житлових кімнат\~:кімната № [NUMBER] , площею 12,1 кв.м., кімната № 9 площею 12,0 кв.м., кімната № 4 площею 17,7 кв.м., кімната № 5 площею 9,2 кв.м., а ткаож балкону № 12 площею 1,7 кв.м.; лоджії № 11 площею 3,0 кв.м., приміщення коридору № 1 площею 12,2 кв.м., шафи вбудованої № 2 площею 1,0 кв.м., шафи вбудованої № 10 площею 0,4 кв.м. , ванни № 6 площею 2,8 кв.м., вбиральні № 7 площею 1,4 кв.м., кухні № 3 площею 7,5 кв.м. Зважаючи на те, що спірна квартира складається з чотирьох окремих кімнат, приймаючи до уваги частки сторін у праві власності, ту обставину, що виділити ізольоване жиле приміщення таким чином, щоб штучно не погіршити житлових умов позивачів та відповідача можливо, суд вбачає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою за заппропонованим позивачами варіантом. Цей спір не стосується порядку поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, а судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їхніх прав як власників. Подібні висновки викладені у Постанові від 06 лютого 2023 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 607/22941/21 . Враховуючи наведене вище, суд вважає необхідним застосувати принцип ефективного захисту, у формі встановлення певного порядку користування спірною квартирою. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вказаний вище порядок користування спірною квартирою є таким, що не погіршує житлові умови сторін, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачів в рівних частках судовий збір . На підставі викладеного,

Outcome: approved