Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі-відповідач) про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування вказав, що перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від спільного проживання позивач та відповідач мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Після припинення сімейних стосунків син залишився проживати з позивачем. 27.10.2022 року за заявою позивача у актовий запис про народження [PERSON] відділом ДРАЦС було внесено зміни у відомості про батька та записано позивача його батьком. З моменту влаштування сина в садочок і по даний час всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі і підтримки відповідача. Син перебуває на повному його утриманні. Протягом тривалого часу відповідач ухиляється від виконання своїх материнських обв?язків, а саме: не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, його здоров`ям, не забезпечує необхідним харчуванням та лікуванням, взагалі не спілкується з дитиною. У зв`язку з цим, позивач звернувся до органу опіки та піклування Служби у справах дітей з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що йому було рекомендовано звернутися до суду та після перевірки було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських обов`язків. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України та роз`яснення постанови ВСУ № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позивач вважає, що вищевказану поведінку відповідача можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками та відсутність серйозного ставлення до них, що, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх неповнолітніх дітей. За вказаних вище обставин позивач звернувся до суду та просить позбавити батьківських прав [PERSON] . 02 квітня 2024 року на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 30 квітня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач не з?явився по невідомих суду причинах, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У судове засідання відповідач не з?явилася по невідомих суду причинах, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Служби у справах дітей Жашківської міської ради [PERSON] - у судове засідання не з?явилася, при цьому подала до суду висновок органу опіки та піклування Жашківської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частинами 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступне. [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №194, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до довідки Жашківського ліцею №1 Жашківської міської ради від 28.02.2024р. [PERSON] є учнем 1-Б класу. Проживає в [ADDRESS] . Хлопчика виховує батько [PERSON] , який щоденно приводить і забирає дитину зі школи. Дитина повністю забезпечена усім необхідним для навчання, до закладу приходить завжди охайно одягненим і чистим. Батько відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Органом опіки та піклування Жашківської міської ради Черкаської області надано висновок від 23.04.2024р. №01-09/10 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Згідно повідомлення начальника [INFO] [PERSON] , [PERSON] на підставі наказу від 25 травня 2024 року №127 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та направлений для проходження військової служби. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд вбачає бажання матері брати участь у вихованні своєї дитини та вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed