Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В позовній заяві зазначила, що 19 лютого 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вказує на те, що за останній рік погляди відповідача на життя стали протилежними та спільне проживання виявилося неможливим. Таким чином між сторонами були припинені шлюбні відносини. Причиною припинення сімейних стосунків стала відмова відповідача вести спільне господарство, у зв`язку з чим вони проживають окремо одне від одного, а дитина на даний час проживає з позивачкою. Просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] » та визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом з нею. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, так як подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомленим, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19 лютого 2009 року та від даного шлюбу мають одну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що сторони разом не проживають і не підтримують сімейних стосунків. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому при таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд також вважає за необхідне позивачці, за її заявою, залишити право іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Згідно висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради від 24.05.2024 року за №17-21/35 встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Положеннями ст.161 СК України, передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В контексті наведених вище аргументів позивача, суд вважає необхідним зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, в іншому випадку відсутні підстави для задоволення таких вимог. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання. Фактично, у даному випадку спір щодо місця проживання дітей ініційований матір`ю дитини, з якою дитина, з її пояснень, і так фактично проживає, і від якої батько дитини не вимагає зміни її місця проживання. В даному випадку, зі згоди батька, дитина проживає з матір`ю, оскільки батько добровільно залишив дитину у матері, при цьому, батько дитини у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із ним, як батьком, суду не надав. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради від 24.05.2024 року за №17-21/35, згідно якого встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , оскільки він не відображає істотних обставин, з яких підстав орган опіки та піклування дійшов до такого висновку за відсутності спору. Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а тому в цій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору розділити між сторонами.

Outcome: partial