Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~13 березня 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права на приватизацію за відсутності ордеру на житлове приміщення. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що зареєстрована та проживає за адресою : [ADDRESS] з 1986 року. Вказане житло було надане чоловіку позивачки - [PERSON] , як працівнику підприємства «Черкасихімременерго» (пізніше реорганізовано в ВАТ «Черкасихімременерго»). Рішенням профкому даного підприємства [PERSON] було взято на квартирний облік та включено до списку черги на отримання житла. В 1986 році згідно ордеру [PERSON] отримав право на вселення в разом із сім`єю у квартиру [ADDRESS] та заселився разом з дружиною - [PERSON] та сином - [PERSON] у вказану квартиру. На час їхнього заселення будинок мав статус сімейного гуртожитку. Пізніше міська влада своїм рішенням змінила статус будівлі з гуртожитку на житловий будинок. Згідно Наказу ВАТ «Черкасихімременерго» від 23 лютого 1998 року № 19, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» проведено приватизацію громадянам України, за їх власним бажанням, квартир в житловому будинку [ADDRESS] , який знаходиться в господарському віданні ВАТ «Черкасихімременерго». Мешканці будинку здійснили приватизацію квартир та створили Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КОМФОРТ», яке і наразі є балансоутримувачем, управителем та виконавцем комунальних послуг на інших послуг у будинку. В 2004 році підприємство ВАТ «Черкасихімременерго» ліквідовано. Згідно рішення Черкаської міської ради від 19 вересня 2001 року № 8-46 «Про згоду щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури та житлового фонду підприємств права державної власності в комунальну власність міста» та рішення Соснівської районної ради від 21 березня 2002 року № 23/22-4 «Про згоду щодо передачі в комунальну власність територіальної громади Соснівського району м. Черкаси будинку [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності міста. Квіткою Миколою Григоровичем (чоловіком позивачки) приватизацію квартири [ADDRESS] здійснено не було. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 19 вересня 2011 року. З метою реалізації права на приватизацію, [PERSON] звернулась із відповідною заявою до Черкаської міської ради. Розглянувши заяву [PERSON] , Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради листом від 22.01.2024 р № 5 відмовив [PERSON] у приватизації квартири [ADDRESS] . Підставою для відмови у приватизації квартири стала відсутність серед переліку документів, які надаються до органу приватизації, а саме: копії ордеру про надання житлової площі. Позивачка вважає, що відмова є необґрунтованою, оскільки вона проживає в квартирі тривалий час, будь-яких питань щодо підстав її проживання та законності такого проживання ніхто не ставив, продовжує утримувати вказану квартиру, заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг не має, а тому має право на її приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» \~ \~ \~ \~Просить суд визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] за відсутності ордеру на житлове приміщення та стягнути судові витрати. \~ \~ \~ \~15 березня 2024 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~25\~квітня 2024\~ухвалою Соснівського\~районного суду\~м.\~Черкасизакрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду. 03 квітня 2024 року представник відповідача скерував до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовано тим, що з позовної заяви не вбачається, яким чином Черкаська міська рада не визнає або оспорює права позивача, оскільки згідно відповіді Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 22.01.2024, наданої позивачем, вбачається, що позивачу було запропоновано подати копію ордера про надання жилої площа, як це передбачено п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Саме тому вважають, що Черкаська міська рада ніяких прав позивача не порушувало і як зазначає сам позивач, ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] надавався померлому [PERSON] підприємством «Черкасихіменерго». Більше того, у Черкаської міської ради відсутній вищезазначений ордер. 10 квітня 2024 року представник позивача скерував до суду відповідь на відзив, в обґрунтування вказував на те, що законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. Враховуючи те, що передача у власність житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі, як відповідач. А тому Черкаська міська рада, як орган приватизації є належним відповідачем у даній справі. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши матеріали по справі, заслухавши учасників процесу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна\~сторона\~зобов`язана\~довести ті обставини,\~на які вона посилається як на підставу своїх\~вимог\~або заперечень,\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 345 ЦК України\~фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Норми\~ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~встановлюють, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають у черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 1978 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданого Богодухівською сільською радою Чорнобаївського району від 04.11.1978 року. Відповідно до копії будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , що зберігається у Департаменті "Центр адміністративних послуг" Черкаської міської ради" за адресою за адресою: [ADDRESS] з 17.10.1986 року були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та члени його сім`ї - дружина [PERSON] , [INFO] , сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 08 червня 2000 року між [PERSON] та Черкаським міським РЕМ укладений договір про постачання електричної енергії. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 2191. Департаментом Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради листом від 23.01.2014 № 629-2 повідомлено про неможливість надати копію ордера за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю оригіналу. Листом від 01 вересня 2020 р № 141-р/05-08 Державного архіву Черкаської області було повідомлено про те, що ордери на квартири до держархіву області не надходили та місцезнаходження їх архіву невідоме. Згідно з відповіддю Архівного відділу Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради від 12 січня 2024 р. № 16-в, 10- р повідомлено, що ордери на право користування житловою площею, корінці ордерів на зберігання до архівного відділу департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради не надходять. Згідно з відповіддю Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 22.01.2024 р № 5 [PERSON] повідомлено, що для приватизації житла надати до органу приватизації копії ордеру про надання житлової площі. У разі відсутності ордера здійснити приватизацію квартири немає законних підстав. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Комфорт», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , житлове приміщення складається з кімнат жилою площею 17,5 кв. на 8 поверсі 9-поверхового будинку. Між [PERSON] та ОСББ «Комфорт» 01 січня 2002 року укладено типовий договір відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої 11.03.2024 ОСББ «Комфорт» [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] розрахувалась за квартирну плату по 01.02.2024 року включно, боргу немає. Відповідно до акту мешканців будинку, затверджений головою ОСББ "Комфорт" Шандуренком М.Д. [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] з 1986 року. Також між позивачкою та Комінальним підприємством "Черкасиводоканал" укладений договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 31 жовтня 2020 року. 11.07.2012 року між позивачкою та КПТМ "Черкаситеплокомуненерго" укладений договір про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води. 21 листопада 2023 року між позивачкою та КПТМ "Черкаситеплокомуненерго" укладений договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з постачання теплової енергії. Відповідно до частини другої\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 47 Конституції України\~гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі\~статтею 345 ЦК України\~фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Частиною третьою\~статті 9 Житлового кодексу України\~(далі -\~ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Частинами першою, третьою\~статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 10 ст.\~8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Згідно зі\~статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»). Відповідно до\~статті 61 ЖК Української РСР\~(в редакції, чинній на час вселення позивачки до спірного житла) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого\~наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою. Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] є жилим приміщенням, не відноситься до службових, тому підлягає приватизації, оскільки належить на праві власності державі в особі Черкаської міської ради. Вказану квартиру було надано [PERSON] як працівнику підприємства «Черкасихімременерго» на склад сім`ї та позивачка у складі сім`ї свого чоловіка [PERSON] була вселена та зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 17 жовтня 1986 року. З часу вселення до вказаного житла позивачка постійно в ньому проживає та виконує обов`язки члена сім`ї наймача житлового приміщення по оплаті житлово-комунальних послуг. Вказані обставин підтверджуються копією будинкової книги, даними паспорту позивачки, копіями договорів про надання житлово-комунальних послуги та квитанціями про їх сплату. Під час розгляду справи факт законності вселення та проживання позивачки у спірному приміщенні гуртожитку сторонами не оспорювався. Проте за результатами розгляду заяви позивачці було повідомлено про неможливість приватизації спірного житла в зв`язку з ненаданням ордера. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із закономі є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17. Згідно із частиною одинадцятою\~статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках, вирішуються судом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України»). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці десятому пункту 9\~Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003\~вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог. Відповідно до постанови Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22) сформульовано правовий висновок, що спосіб захисту шляхом визнання права на приватизацію відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, якій спірне житло надано в порядку права на одержання житлового приміщення за місцем роботи, у спірному житлі особа разом з членами своєї сім`ї зареєстровані і тривалий час проживають, використовуючи приміщення як житло, право на безоплатну приватизацію житла ними не використано, іншого житла не мають. Оцінивши зібрані у справі докази у сукупності, враховуючи, що позивач вселена у квартиру та зареєстрована на законних підставах, незаконність її тривалого (понад 35 років) проживання ніхто не оспорює, отже позивачка набула права на приватизацію займаного житла. Відсутність ордеру без законних підстав позбавляє позивача реалізувати своє право на приватизацію квартири, оскільки згідно законодавства ордер був підставою для вселення до житлового приміщення та реєстрації позивачки компетентним органом, обов`язку зберігати ордер у наймача та членів його сім`ї законом не встановлено, отже позивачка не має можливості надати ордер для цілей приватизації з незалежних від неї причин. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність позивачкою порушення її права на приватизацію займаного житлом, тому підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання за позивачкою право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Спосіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивачем не заявлено вимоги про відшкодування відповідачем судових витрат.

Outcome: approved