Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою у порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача заборгованості: за кредитним договором № С-206-007861-19-980 від 29 липня 2019 року в розмірі 30633,18 грн, з яких: 10007,03 грн заборгованість за основним боргом; 20626,15 грн заборгованість за відсотками; за кредитним договором № С-203-015239-19-980 від 21 січня 2019 року в розмірі 15114,50 грн, з яких: 6002,16 грн заборгованість за основним боргом; 9112,34 грн заборгованість за відсотками; за кредитним договором № 02966-02/2020 у розмірі 15200,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за основним боргом; 10200,00 грн заборгованість за відсотками. Свої вимоги обґрунтовує невиконанню відповідачем взятих на себе зобов`язань. \~ \~ \~ \~На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В. \~ \~ \~ \~Суддя ухвалою від 01 березня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечили. Як регламентовано\~ст.178 ЦПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (ч.1). Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4). До відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (ч.5). Згідно з вимогами\~ст.179 ЦПК України\~у відповіді\~на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою п`ятою ст.178 цього Кодексу\~(ч.3). За правилами \~ст.180\~ЦПК України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. До заперечення застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу. Представником відповідача, який діє від імені та в інтересах позивача, позов заперечено за відсутності підтвердження видачі кредитних коштів відповідачу та розміру заборгованості, адже розрахунки не містять нарахувань первісного кредитора. Окремо покликається на відсутність підписів первісних кредиторів з реєстрів боржників. Указане викладене у відзиві на позов. Позивачем подано відповідь на відзив з обґрунтуванням правильності розміру заборгованості, у підтвердження чого долучено: довідки-розрахунки, виписки з рахунків, інформаційну довідку, розрахунок заборгованості. Представником відповідача подано заперечення, в яких указує на неприйнятність поданих позивачем доказів із відповіддю на відзив, адже такі повинні бути подані разом з позовом. Указані заяви по суті спору подані з дотриманням вимог цивільного судочинства, у тому числі з долученням доказів у підтвердження викладених у них обставин та підтвердження надіслання таких документів іншим учасникам справи відповідно до вимог цивільного судочинства, а тому суд бере такі до уваги. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал ч.2 ст.258 ЦПК України. Суд відхиляє прохання представника відповідача щодо залишення клопотання про долучення доказів та визнання їй недопустимими з підстав одержання таких з порушенням встановленого законом порядку з постановленням ухвали у порядку ч.2 ст.258 ЦПК України, адже окремого клопотання про долучення доказів позивачем не подавалося, а надання доказів разом із заявою по суті справи - відповіддю на відзив прямо безпосередньо передбачено нормами ЦПК України. Ненадання можливості позивачу відповісти на аргументи відповідача, про які дізнався з відзиву, безумовно суперечитиме як завданню цивільного судочинства, так і конституційний засаді змагальності сторін (ст.129 Конституції України, ст.ст.2, 12 ЦПК України). Указане також узгоджується із положеннями ст.265 ЦПК України, де вказано, що саме у рішенні зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Суддя ухвалою від 01 березня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Основними засадами (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). У відповідності до ст.ст.12,\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. За позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), яка у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України\~підлягає урахуванню при застосуванні норми права, за якою обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та нести ризик відповідних наслідків. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі №199/1917/19 зазначив, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право,\~обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Виходячи із положень ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1\~і\~2 глави 71\~цього Кодексу ст.ст.1046-1057-1 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст.1069 ЦК України). У ст.ст.1054,\~1055\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Організаційні і правові засади діяльності банків урегульовано Законом України «Про банки та банківську діяльність», у ст.2 якого визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком\~Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 ураховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Схожий висновок можна застосувати і до фінансових компаній, адже у силу приписів ст.29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох видів фінансових послуг. 21 січня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки за № С-203-015239-19-980, за умовами якої банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку (поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривня (980)) з максимальним лімітом кредитної лінії у розмірі 200000 грн та процентною ставкою за користування коштами кредитної лінії у розмірі 48 % річних. 29 липня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки за № С-206-007861-19-980, за умовами якої банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку (поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривня (980)), IBAN [NUMBER] ) з максимальним лімітом кредитної лінії у розмірі 200000 грн та процентною ставкою за користування коштами кредитної лінії у розмірі 24 % річних. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як регламентовано\~ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.1080 ЦК України). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дає підстави для висновку,\~що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу (глава 73 ЦК України). На підставі договору факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року з додатком\~ витягом з реєстру боржників № 2, платіжною інструкцією з оплати за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу, укладеним між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (клієнт) та фінансовою установою Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (фактор), що є позивачем у даній справі, останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. У даному випадку діє презумпція правомірності правочинів (ст.204 ЦК України), яка не спростована, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Долучені позивачем виписки з рахунків позивача слугують первинними документами, що підтверджують факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, належними доказами у підтвердження обставин видачі кредиту та його розміру: за кредитним договором № С-203-015239-19-980 від 21 січня 2019 року - 6002,16 грн заборгованості за основним боргом; за кредитним договором № С-206-007861-19-980 від 29 липня 2019 року - 10007,03 грн заборгованості за основним боргом. Указане ґрунтується на вимогах ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (п.п.62, 63), узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц. Зважаючи на відсутність доказів повернення позичальником в добровільному порядку використаних кредитних коштів, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з огляду на обов`язковість договору для сторін. Досліджуючи вимоги про стягнення нарахованих процентів, суд установив наступне. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625\~цього Кодексу - ч.1 ст.1050 ЦК України.\~ Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 07 липня 2023 року вже утворилася заборгованість за відсотками: 9112,34 грн за кредитним договором № С-203-015239-19-980 від 21 січня 2019 року; 20626,15 грн за кредитним договором № С-206-007861-19-980 від 29 липня 2019 року, перед кредитодавцем АТ «ІДЕЯ БАНК», після чого жодні нарахування не проводилися. Такий розрахунок не містить ні порядку, ні розмірів, ні часу нарахування відсотків кредитодавцем у такій сумі, що унеможливлює дослідження та перевірку такого. Загальний розмір відсотків без зазначення детального розрахунку сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості за такими відсотками та їх розмір за договорами, такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20. Договір факторингу та витяг з реєстру боржників, які є похідними від кредитного договору, не є безумовними доказами підтвердження достовірності розміру заборгованості за нарахованими відсотками. З огляду на дійсні обставини справи вимоги про стягнення заборгованості за відсотками є безпідставними, доводи сторони відповідача в цій частині є слушними. Як регламентовано\~ст.13 Закону «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). 14 лютого 2020 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір № 02966-02/2020 про надання грошових коштів у позику у відповідності до\~Закону України «Про електронну\~комерцію» у\~вигляді електронного документа, сформованого в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора (одноразовим паролем) W79475. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. За цим договором товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 5000 грн на умовах строковості, зворотності, а клієнт зобов`язується повернути та сплатити проценти за користування кредитом та на умовах, визначених цим договором. За обумовленими та погодженими на власний розсуд сторонами договору із додатком, що є невід`ємною його частиною,\~визначено наступні умови: кредит надається строком на 30 днів, тобто до 14 березня 2020 року; за користування кредитом клієнт сплачує товариству 620,5% від суми кредиту з розрахунку 1,70% на добу; сума нарахованих процентів за користування кредитом 2550 грн. За умовами договору факторингу № 21052021 від 21 травня 2021 року з актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» (клієнт) та позивачем (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Презумпція правомірності правочинів не спростована. Судом установлено, що позивачем умови укладеного договору виконано та здійснено переказ через платіжний сервіс Platon (номер трансакції 28167-05476-25308) у розмірі 5000 грн кредиту на зазначену у договорі карту відповідача [NUMBER] , що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН». Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, та обов`язковість договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 5000 грн є підставними та підлягають задоволенню. Досліджуючи вимоги про стягнення 10200 грн процентів, нарахованих по 12 червня 2020 року, суд установив наступне. За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Викладене вище свідчить, що по спливу строку позики позикодавець втратив нараховувати відсотки за ст.1048 ЦК України, він має право здійснювати нарахування відсотків за правомірне користування чужими грошовими коштами згідно із ч.2 ст.625 ЦК України. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст.1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст.625 ЦК України). Одночасне застосування наведених норм виключається. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 27 липня 2021 року у справі № 910/18943/20, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) зазначила, що припис абзацу другого ч.1 ст.1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Датою повернення позики сторонами визначено 14 березня 2020 року, докази пролонгації договору у матеріалах справи відсутні, а тому вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у порядку ч.1 ст.1048 ЦК України після спливу строку позики є необґрунтованими. До стягнення підлягають 2550 грн погоджених сторонам відсотків у межах строку кредитування. В іншій частині вимоги про стягнення процентів не узгоджуються з вимогами законодавства та судовою практикою з огляду на фактичні обставини справи. Заперечення сторони відповідача щодо неналежності доказів непідписання клієнтами витягу з реєстру боржників не ґрунтується на законодавчому положенні ч.2 ст.95 ЦПК України: якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Реєстри боржників підписано сторонами договорів факторингу, витяги з реєстру боржників сформовано, як передбачено ч.2 ст.95 ЦПК України, представником позивача 15 лютого 2024 року, наявний підпис та печатка позивача «для документів». Тому очевидно, що наданий позивачем суду витяг належним чином завірений, такий не міг бути жодним чином підписаний сторонами договору факторингу, адже ними підписувався сам реєстр боржників. Стороною захисту не наведене жодних підстав сумніватися в достовірності такого доказу, що зумовлює відхилення голослівних тверджень в цій частині. З урахуванням презумпції правомірності правочинів, взятих на себе відповідачем зобов`язань за кредитним договором, які ним не виконувалися належним чином, та обов`язковості договору для сторін, доводи позивача з наданням переконливих доказів є підставними щодо стягнення з відповідача суми боргу: за кредитним договором № С-206-007861-19-980 від 29 липня 2019 року в розмірі 10007,03 грн заборгованість за основним боргом; за кредитним договором № С-203-015239-19-980 від 21 січня 2019 року в розмірі 6002,16 грн заборгованість за основним боргом; за кредитним договором № 02966-02/2020 у розмірі 7550,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за основним боргом; 2550,00 грн заборгованість за відсотками. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. В іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Суд частково погоджується із доводами сторін, їх твердження у відповідній частині зводяться до власного помилкового тлумачення чинного законодавства та бачення обставин справи, а додатково аргументи сторони відповідача розцінюються як намагання уникнути цивільної відповідальності. Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України), неможливість покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитних договорів. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували рішення суду та беззастережно доводили протилежне. У даній справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору. Інші доводи не є визначальними та вагомими, які б могли вплинути на правильність рішення у справі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22). Однією із засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України). У відповідності до ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема \~витрати на професійну правничу допомогу . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: \~1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); \~2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); \~3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; \~4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Відповідачем заявлено про відшкодування 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу, щодо неспівмірності яких заявлено позивачем. Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішеннях Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: dismissed