Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

29 лютого 2024 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 12 262,13 грн інфляційні втрати боргу у розмірі 13 307,97 грн, процент за користування позикою у розмірі 7 021,1 грн, а всього 32 591,2 та вирішити питання розподілу та відшкодування судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 9 400,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 18.05.2009 року, але ухилився від взятого на себе зобов`язання і борг не повернув. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року стягнуто з відповідача на користь позивача 65 599,00 грн. основного боргу, 3% річних - 555,00 грн. та судові витрати в розмірі 782,00 грн,, а всього стягнуто 66 876,00 грн. В подальшому рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2013 року, 21.05.2014 року, 03.10.2014 року, 28.05.2015 року, 03.03.2015 року, 16.09.2015 року, 26.01.2016 року, 30.06.2016 року, 21.12.2016 року, 06.06.2018 року, 12.03.2019 року, 31.07.2020 року, 12.04.2021 року, 09.11.2022 року, 07.07.2023 року, 28.12.2023 року з відповідача були стягнуті інфляційні втрати, 3% річних та проценти за користування позикою. На вказані рішення судів видані виконавчі листи, а Святошинським відділом ДВС у м. Києві відкриті виконавчі провадження, які об`єднані у зведене провадження № [NUMBER]. За весь період з 2010 року відповідачем був частково погашений борг, а також було здійснено примусове стягнення ВДВС Святошинського РУЮ. Таким чином, загальна сума боргу відповідача змінювалась згідно часткових сплат та накладених стягнень та в період з 01.08.2023 по 29.02.2024 виникла заборгованість у загальному розмірі, яка складає 32 591,20 грн, оскільки борг відповідачем не повернутий, на накладення штрафів та попередження про кримінальну відповідальність останній не реагує, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду. Ухвалою суду від 29 березня 2024 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 32, 33). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 18.11.2006 року укладено договір позики на підставі якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 9 400,00 доларів США строком до 18.05.2009 року (а.с. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 4855/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 66 876,00 грн. (а.с. 6, 7). У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2013 року стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 3% річних у розмірі 6 022, 10 грн. (а.с. 8, 9). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2013 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2013 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати в сумі 152,27 грн. (а.с. 10-12). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2014 року задоволено частково позовні вимоги [PERSON] та стягнено з [PERSON] на користь останньої 3% річних у розмірі 1 417,81 грн., інфляційні витрати у розмірі 43,60 грн. та судові витрати по справі у розмірі 243,60 грн. (а.с. 15-17). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2014 року залишено без змін (а.с. 18-20). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2014 року на користь [PERSON] стягнено з [PERSON] суму боргу за договором позики від 18.11.2006 року за період з 18.05.2009 року до 23.07.2014 року у розмірі 42 449,45 грн. (а.с. 21-23). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2014 року змінено в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період у розмірі 29 546,26 грн. та судових витрат (а.с. 24-27). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2014 року в незмінній частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 року залишено без змін (а.с. 28-30). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики від 18.11.2006 року відмовлено (а.с. 34, 35). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.04.2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 року скасовано та стягнено з від 03.03.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] на користь [PERSON] 5 562,63 грн. процентів за користування позикою (а.с. 36-38). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2015 року стягнено на користь [PERSON] з [PERSON] суму боргу разом із судовими витратами у розмірі 28 261,97 грн. (а.с. 31-33). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2015 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 59 437,00 грн. (а.с. 39-42). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 4 720,25 грн. та судові витрати (а.с. 43-45). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 12 499,06 грн. (а.с. 46-48). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 16 395,02 грн. (а.с. 49-51). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 25 352,55 грн. (а.с. 52-56). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 74 055,08 грн (а.с. 57-60). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 65 608,64 грн. та судові витрати 840,00 грн. (а.с. 61-65). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 36 286,56 грн. (а.с. 66-69). Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року стягнуто судові витрати - 908, 00 грн. (а.с. 70, 71). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.11.2022 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу за період з 01.02.2021 року по 31.10.2021 року в розмірі 45 818,15 грн. та судові витрати 908,00 грн. (а.с. 72, 73). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.07.2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено 3% річних в сумі 16 757, 32 грн; інфляційні втрати боргу в сумі 136 389,05 грн; процент за користування позикою в сумі 13 191,75 грн; а всього - 166 338,12 грн (а.с. 74-82). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.12.2023 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 11219 грн. 64 коп. трьох процентів річних, 34899 грн. інфляційних втрат, що нараховані на борг за рішеннями суду за період з 01.01.2023 року по 31.07.2023 року, 9497 грн. 97 коп. процентів за користування позикою, та 1073 грн. 60 коп. судового збору, а всього стягнути 57 763 (п`ятдесят сім тисяч сімсот шістдесят три) грн. 90 коп. (а.с. 83, 84). Згідно відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 29.06.2016 року № 27917, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року, станом на 29.06.2016 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 207 962,09 грн. (а.с. 85-89). Згідно відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 22.02.2018 року № 11350/158-27, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року, станом на 22.02.2018 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 233 805,84 грн. (а.с 90-98). Згідно відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 06.05.2019 року № 31407, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року, станом на 06.05.2019 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 253 618,66 грн. (а.с. 99-107). Відповідно до відповіді Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 29.12.2022 року № 114023 на звернення [PERSON] на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості. Протягом листопада 2017 року - січня 2022 року перераховано сума коштів у розмірі 15 041,10 грн. Загальна сума, стягнута з боржника за весь період виконавчих проваджень, 18 913,84 грн. По зведеному виконавчому провадженню № [NUMBER] на поточний момент підлягає стягненню сума в розмірі 355 862,07 грн. (а.с. 108). Згідно розрахунку заборгованості загальна сума боргу становить 32 591,20 грн, яка складається із: 3% річних за період з 01.08.2023 по 29.02.2024 (213 днів) - 12 262,13 грн; інфляційних втрат за період з 01.08.2023 по 29.02.2024 - 13 307,97 грн та процент за користування позикою - 7 021,10 грн (а.с. 109-112). Вказаний розрахунок суд бере до уваги та вважає його таким, що належним чином обґрунтовує позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, доказів щодо погашення відповідачем заборгованості у відповідності до судових рішень матеріали справи не містять. Згідно з ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. За ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. У постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі № 3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В силу ст. 417 ЦПК України, зазначене рішення є обов`язковим для всіх судів України, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконує зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. При цьому суд звертає увагу на те, що наведені обставини позивачем не спростовані відповідачем по справі, який зокрема, не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог та надати контррозрахунок. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем належним чином не виконані умови договору позики щодо повернення грошових коштів, а тому позовні вимоги є такими, що обґрунтовані належним чином, та підлягають до задоволення у повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved