Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

22.05.2023 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Миколаївської міської ради, третіх осіб - Житлово-Комунального підприємства Миколаївської міської ради "Бриз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Николаевдомсервис" про визнання права проживання та користування житловим приміщенням. У судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, надали заяву у якій підтримали у повному обсязі позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду писмьову заяву, просив в позові відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Судом встановлено, що позивачі є уродженцями міста Миколаєва. Даний факт підтверджується їх паспортами громадянина України. Позивачі є родиною. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб, [PERSON] та [PERSON] та свідоцтвом про народження [PERSON] . Місцем реєстрації проживання Позивачів є: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується відносно Позивача-1 штампом у паспортігромадянина України. Відносно Позивача-2 та Позивача-3 довідками про реєстрацію місцяпроживання особи, виданими Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Позивачі заселилися до житла до вищевказаної адреси на підставі обмінного ордеру №1719 від 25 липня 1985 року, який було видано Позивачу-1 \копія ордеру додається до позову). Згодом, у 1994 році. Позивачів було відселено із кв. [ADDRESS] та заселено у кв. [ADDRESS] . Будь-якого розпорядження чи ордеру на вселення органами місцевого самоврядування Позивачам на руки видано не було. 07.12.2021р. було надіслано адвокатський запит на адресу Відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради із проханням отримати інформацію щодо визнання непридатним житлового приміщення з якого було відселено Позивачів та інформацію на які підставі їх було заселено за новою адресою. 14.12.2021 р. за № 184/02.11-17 отримано лист-відповідь від Відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради, відповідно до якого проекти рішень щодо визнання жилих приміщень непридатними для проживання та відселення мешканці готує департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради і вони зберігаються в архівному відділі Миколаївської міської ради за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, 66-а. 26.01.2022 р. за № 23.03-13/6/0 було отримано листа від Начальникаархівного відділу Миколаївської міської ради. Відповідно до змісту листа, не виявлено відомостей про видачу [PERSON] ордеру на квартиру [ADDRESS] за період 1993-1994 року. 03.05.2023 р. за вих. № 11 було направлено адвокатський запит на адресу ПП «Управляюча компанія ЖЕД № 10» щодо надання інформації наявності даних про відселення Позивачів із кв. [ADDRESS] та балансоутримувача зазначеного будинку. 05.05.2023 р. за вих. № 26 мною було отримано відповідь, у якої повідомляється що родина Позивачів булавідселена із адреси багато років тому і документ на підставі якого це здійснилося невідомо, і, що житловий будинок [ADDRESS] не перебуває на балансі їх підприємства. Крім того отримано відповіді від наступних організацій: АТ«МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО», ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», КП «Миколаївкомунтранс», МКП «Миколаївво до канал»,ТОВ «Управляюча компанія» Николаевдомсервис». Переліченні організації підтверджують наявність особового рахунку [PERSON] та сплати ним відповідних комунальних послуг. На адвокатський запит від 17.02.2022 р. за вих. № 7 Третя особа ТОВ «Нколаевдомсервис» повідомляє у свої відповіді, що основним квартиронаймачем кв. [ADDRESS] . буд. 130 корп. 13-є [PERSON] , і за ним закріплено особовий рахунок- [NUMBER]. Управлінням буд. [ADDRESS] здійснює Житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Бриз», яке діє на підставі договору № У (4) 143 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 20 грудня 2021 р., укладеного із співвласником будинку в особі заступника начальника управління житлового господарства департаменту житлово-комунального господарства Миколаївсько! міської ради - начальника відділу з провадження нових форм управлінням житловим господарством [PERSON] . Відповідно до листа Управління комунального майна Миколаївської міської ради № 169/10/01/08/21 від 08.02.2021. на мою адресою міський орган приватизації не приймав розпоряджень щодо приватизації житла за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді КП ММБТІ б/н від 13.04.2023 р., паперові носії інвентаризаційної справи станом на 28.12.2012 р. не містять інформації щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки номер 328538607 від 09.04.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності відомості щодо права власності, інші речові права на квартиру [ADDRESS] відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі ст. 61 Житлового кодексу Української PCP користування житловим приміщенням у будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жилеприміщення між наймодавцем і наймачем, на ім`я якого видано ордер. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У п. 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підстав або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. У своєї діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересам особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать чоловік/дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім і наймача може бути визнано й інших осіб. Якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 Житлового кодексу України УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей. Батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Оскільки до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої ст. 64 Житлового кодексу УРСР. Може бути визнано лише осіб. Які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі і постійно проживають в квартирі разом з наймачем. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення. Якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга ст. 64 ЖК УРСР). Згідно з Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР (Постанова № 470 від 11.12.1984 р.) - ордер дійсний протягом 30 днів і при вселенні громадянин здає ордер в житлово-експлуатаційну контору, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації як документ сурової звітності. Отже, Позивачів було відселено з квартири [ADDRESS] з причини аварійного стану до квартири [ADDRESS] . При цьому, Позивачам не було надано Відповідачем ордеру на вселення. Такий ордер не було збережено Відповідачем. Позивачі з моменту вселення і на протязі багато років продовжували проживати, користуватися житловим приміщенням, сплачувати комунальні рахунки на підставі укладених договорів. Однак, договір найму житлового приміщення не було укладено між Позивачами та Відповідачем, з тієї причини, що Позивачі не можуть зареєструвати своє місце проживання за новою адресою. Для цього потрібно мати ордер на вселення, який Відповідач не надав. Своєю бездіяльністю Позивач оспорює право Позивачів на проживання та користування квартирою та в подальшому її приватизацію. Розбіжність між реєстрацією місця проживання Позивачів в аварійному житловому приміщенні і фактичним місцем проживання Позивачів у житловому приміщенні куди їх було відселено Відповідачем, призводить до не дотримання принципу правової визначеності в правовідносинах найму житла. Зазначене недопустимо у правовій державі й повино бути усунуто у судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог Позивачів. Підставою для реєстрації місця проживання особи є підтвердження нею право на проживання у житлі, зокрема зазначене підтверджується договором найму жилого приміщення або відповідним рішенням суду про визнання за особою права на проживання та користування житловим приміщенням. Відповідачем не надано доказів на спростування вищезазначених фактів. За таких підстав, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Outcome: approved