Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Адвокат Матвіїв Є.І., від імені та в інтересах позивача, через систему «Електронний суд» звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовом, в якому просить: встановити юридичний факт роботи позивача у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді технолога з 01.06.2022 по 31.12.2022; стягнути з відповідача на користь позивача 79 950,00 грн невиплаченої заробітної плати, інфляційні збитки за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 8 339,20 грн, 88 636,60 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника (за три місяці з 02.01.2023 по 31.03.2023), а також 5 000,00 грн моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається, що у трудовій книжці позивача [NUMBER] містяться записи № 34-35 про період роботи у ФОП [PERSON] , який не відповідає дійсності та суперечить відомостям про сплату заробітної плати, показам свідків та переписці з відповідачем у застосунку «Viber», а саме: з 03.10.2022 по 27.01.2023. У трудовій книжці відповідач ФОП [PERSON] вказала недостовірний період роботи, що: по перше, не охоплює весь період роботи - по -друге, вказує про період роботи, коли позивач уже фактично не працював. Зазначає, що будь-яких інших правовідносин між сторонами, окрім трудових не існувало та відповідачем двічі нараховувалась заробітна плата на рахунок позивача, а саме: 02 липня 2022 року в сумі 30 000,00 грн та 09 вересня 2022 року в сумі 30\~050 грн, а також 08 лютого 2023 року відповідач виплатила позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 10 000,00 грн та було повернуто трудову книжку. На даний час заборгованість із виплати заробітної плати становить 79 950,00 грн, із серпня по грудень 2022 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2023 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 26 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 03 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 29 березня 2024 року постановлено витребувати у відповідача належним чином засвідчені копії наступних документів: документи про прийняття на роботу у ФОП [PERSON] громадянина [PERSON] [INFO] , зокрема, наказ про прийняття на роботу працівника та документи, на підставі яких такий наказ видано; документи, що підтверджують подання до податкового органу Повідомлення про прийняття працівника ( [PERSON] , [INFO] ) на роботу; докази ознайомлення працівника з локальними документами, правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором (у разі наявності такого), посадовою інструкцією тощо; особову картку № [NUMBER] працівника [PERSON] , [INFO] ; відомості про період роботи [PERSON] , [INFO] у Фізичної особи-підприємця [PERSON] ; відомості про нарахування та виплату заробітної плати працівника [PERSON] , [INFO] під час роботи фізичної особи-підприємця [PERSON] ; докази виплати працівнику [PERSON] , [INFO] , заробітної плати Фізичною особою-підприємцем [PERSON] : банківську виписку, платіжні документи, відомості по заробітній платі тощо; інформація про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] , [INFO] за роботу у Фізичної особи-підприємця [PERSON] ; довідка про наявність заборгованості Фізичної особи-підприємця [PERSON] по виплаті заробітної плати [PERSON] , [INFO] ; довідка про роботу [PERSON] , [INFO] у Фізичної особи-підприємця [PERSON] із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати; наявні у відповідача докази, що підтверджують прийняття на роботу [PERSON] , [INFO] , нарахування та виплату йому заробітної плати та звільнення працівника [PERSON] , [INFO] з роботи, однак відповідачем указану ухвалу не виконано та витребувані докази суду не надано. Ухвалою суду від 22 травня 204 року застосовано до відповідача заходи процесуального примусу у виді штрафу у сумі 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908, 40 грн та стягнути такі в дохід державного бюджету. Сторони у судове засідання призначене на 12:00 год 15 липня 2024 року не з`явилися. Сторона позивача скористалася правом, наданим ч.3\~ст.211 ЦПК України, подали до суду заяви, в якій просять проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, щодо ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час та місце проведення такого. Відзив на позовну заяву не подала. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені\~ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4\~ст.223 ЦПК України). За умовами\~ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявності всіх наведених вище умов суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України). Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом\~(постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4\~ст.263 ЦПК України). Судом установлено, що 03 жовтня 2022 року, відповідно до наказу № 33 від 03.10.22 ФОП [PERSON] , позивач прийнятий на посаду технолога та 27 січня 2023 року звільнений з роботи за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України (наказ № 1 від 27.01.2023), що стверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (записи № 34-35). Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрована як фізична особа підприємець. Надаючи оцінку вимогам про встановлення факту роботи позивача у ФОП [PERSON] на посаді технолога, з 01.06.2022 по 31.12.2022, суд виходить з наступного. Відповідно до п.6 ст.232 КЗпП безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених\~Законом України\~"Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні"). За вимогами ч.1 ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187\~цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.ч.1, 4 ст.24 КЗпП). За змістом ч.3 ст.48 КЗпП роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. За сформованою позицією Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц сформульовано правову позицію про те, що згідно з частиною першою\~статті 218 ЦК України\~(що підлягає застосуванню до спірних правовідносин в силу\~статті 9 цього Кодексу) недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена\~законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документа про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. З огляду на ці положення заявник повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо, а також заявити вимогу про внесення до трудової книжки запис про його прийняття на роботу. У постанові від 08 травня 2023 року у справі № 754/12354/21 Верховний Суд виснував, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. На підтвердження позовних вимог позивачем надано: скріншоти листування з відповідачем, банківські виписки про зарахування коштів, відповідь з Державної служби з питань праці, ретельно досліджуючи які, суд ураховує наступне. Як регламентовано ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За приписами ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України\~"Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3017/21, роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої\~статті 5\~Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах. \~Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. \~ \~ \~ \~При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст.\~ Беручи до уваги викладене вище, надані позивачем скріншоти переписки з телефону з абонентом « [PERSON] » самі по собі за відсутності інших належних та допустимих доказів не дають можливість беззаперечно встановити факт перебування позивача у трудових відносинах саме з відповідачем ФОП [PERSON] , у тому числі на посаді технолога, обумовлення ними конкретних трудових функцій працівника (визначення обсягу та змісту робіт, графіку роботи) та обопільного погодження розміру заробітної плати, зокрема у розмірі 30\~000 грн на місяць. Також під час розгляду справи допитувався свідок [PERSON] та позивач в якості свідка. Як викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17, цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Суд критично оцінює показання позивача, допитаного в якості свідка, адже такий безпосередньо зацікавлений у результаті вирішення справи, а його показання та показання свідка [PERSON] безумовно не можуть розцінюватися як такі, що достеменно та достовірно підтверджують виникнення та перебування у трудових відносинах позивача з відповідачем. До того ж встановлення факту виникнення трудових відносин на підставі показань свідків прямо суперечить правовій позиції Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц. Самі по собі перераховані грошові кошти 02 липня 2022 року в сумі 30 000,00 грн та 09 вересня 2022 року в сумі 30\~050 грн (без призначення платежу) не свідчать про перебування позивача у трудових відносинах, погодження умов та розміру оплати праці. Правоохоронними органами, Державною фіскальною службою України, Державною службою України з питань праці факт порушення законодавства про працю щодо позивача у справі не встановлювався. Інші докази у матеріалах справи відсутні. У ході\~розгляду справи\~судом установлено,\~що матеріали\~справи не\~містять доказів\~того,\~що позивач\~01\~червня 2022\~року (чи\~раніше)\~складав заяву\~про прийняття\~на роботу,\~надавав відповідачу\~трудову книжку\~та інші\~документи,\~отримував наказ\~про прийняття\~на роботу\~чи ознайомлювався\~з таким,\~укладав з\~відповідачем трудовий\~договір.\~На такі\~обставини сторона\~позивача жодним\~чином не\~указує в\~позовній заяві. Саме на позивача процесуальний\~закон\~покладає обов`язок довести факт виникнення трудових відносин (постанова Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц), чого позивачем у даній справі не доведено з наданням переконливих доказів трудових відносин, а саме не встановлено: виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, забезпечення останньою робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, а також не встановлено, що за розпорядженням чи з відома фізичної особи-підприємця провадилася робота. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. Безпідставними є вимоги про встановлення факту трудових відносин з 03 жовтня 2022 року, адже у трудовій книжці міститься запис № 34 про його прийняття на роботу. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України\~"Про правовий режим воєнного стану". У період дії воєнного стану сторони за згодою визначають форму трудового договору. З метою оперативного залучення до виконання роботи нових працівників, а також усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили, у тому числі внаслідок фактичної відсутності працівників, які евакуювалися в іншу місцевість, перебувають у відпустці, простої, тимчасово втратили працездатність або місцезнаходження яких тимчасово невідоме, роботодавець можуть укладати з новими працівниками строкові трудові договори у період дії воєнного стану або на період заміщення тимчасово відсутнього працівника. У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником (ст.ст.1, 2, 7). З 24 лютого 2022 року в країні введено в дію воєнний стан, що триває досі (загальновідомий факт, який у порядку ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню). Позивачем не наведено та судом не встановлено жодних обставин, які б указували на укладення трудового договору між сторонами з використанням механізму, передбаченого Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог та наданих ними доказів, оцінюючи аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. За приписами\~ч.1\~ст.188\~ЦПК України\~в одній\~позовній заяві\~може бути\~об`єднано декілька\~вимог,\~пов`язаних між\~собою підставою\~виникнення або\~поданими доказами,\~основні та\~похідні позовні\~вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). У даному випадку позовні вимоги про стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~невиплаченої заробітної\~плати,\~за період\~з 01\~червня 2022\~року по\~02\~жовтня 2022\~року;\~інфляційні збитки\~за несвоєчасно\~виплачену заробітну\~плату,\~за період\~з 01\~червня 2022\~року по\~02\~жовтня 2022\~року,\~та 5\~000,00\~грн моральної\~шкоди у контексті цієї справи є похідними від вимоги встановлення юридичного факту роботи позивача у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді технолога з 01.06.2022 по 31.12.2022. Оскільки суд не знайшов правових підстав для задоволення основної позовної вимоги, а тому у похідних вимогах, також, слід відмовити. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, за період роботи з 03 жовтня 2022 року по 31 грудня 2022 року; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника (за три місяці з 02.01.2023 по 31.03.2023); інфляційні збитки за несвоєчасно виплачену заробітну плату, за період з 01 січня 2023 року по 30 вересня 2023 року, суд дійшов наступного. Відповідно до\~ст.24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою\~статті 94\~КЗпП України заробітна\~плата -\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку роботодавець\~виплачує працівникові\~за виконану\~ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 110 КЗпП України\~встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. За положеннями ст.116 КЗпП при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ст.117 КЗпП). Як встановлено судом, відповідно до наданої позивачем виписки із банківської картки, позивачу надходили виплати від [PERSON] , а саме: [INFO] у сумі 15\~000 грн; 13 грудня 2022 року у сумі 5\~000 грн; 04 січня 2023 року у сумі 30\~000 грн; 06 січня 2023 року у сумі 10\~000 грн; 08 лютого 2023 року у сумі 10\~000 грн. Ураховуючи те, що за відсутності погодження умов та розміру оплати праці неможливо встановити дійсний розмір заборгованості, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити. Таким чином, незважаючи на свій процесуальний обов`язок позивачем не наведено фактичних даних та не підтверджено об`єктивними доказами підставності позовних вимог про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем трудових прав позивача. За відсутності відзиву відповідача суд вирішив справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). У порядку ст.141\~ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed