Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., у якому просила визнати недійсним договір дарування №207 від 19.02.2021 року квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказувала на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким я вона перебувала у шлюбі з 05.07.2002 року до його смерті. Позивач зазначає, що володіла інформацію про оформлення 13.07.2009 року [PERSON] заповіту на все своє майно в рівних частках своїм донькам [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, вона як пенсіонер за віком згідно ст. 1241 ЦК України могла б претендувати на частки майна, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). При цьому, [PERSON] дізналась, що [INFO] її чоловік [PERSON] оформив Договір дарування, яким подарував належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] в рівних долях [PERSON] та [PERSON] , цим самим зменшивши спадкову масу та можливість спадкування її частки позивачем. [PERSON] стверджує, що дарування квартири покійний зробив у стані викривленої свідомості під моральним тиском відповідачів, тобто не усвідомлюючи своїх дій та їх наслідків, оскільки останній рік свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання. На момент смерті ним було проведено 26 сеансів хіміотерапії. Позивач зазначає, що тривалий час перед смертю з метою позбавитись болі, якої задавала важка хвороба, покійний [PERSON] вживав лікарські засоби які містили наркотичні препарати. На переконання позивача, покійний [PERSON] вчинив правочин, а саме поставив свій підпис під дарчою на квартиру яка належала йому та розташована за адресою [ADDRESS] , явно перебуваючи в стані ракової інтоксикації, під дією речовин які застосовуються при хіміотерапії, а також під впливом наркотичних засобів, тобто не усвідомлюючи значення свої дій. 14.02.2022 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому останні заперечують проти позову, вказують, що зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності, їх батько [PERSON] постійно перебував в адекватному стані, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, до кінця свого життя працював та керував транспортним засобом. Зазначали, що покійний не приймав наркотичних препаратів, а тільки обезболюючі і лише в останні місяці життя. Окрім того, відповідачі наголошували, що батько договору дарування квартири не підписував, оскільки надав довіреність на його підписання, а отже вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним з підстав підписання його [PERSON] у, нібито, несвідомому стані не заслуговують на увагу з огляду на те, що у договорі взагалі відсутній його підпис. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили вимоги задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідачі та представник відповідачів заперечували проти вимог та просили суд відмовити в задоволені позову з огляду на його безпідставність. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] , після одруження «Кузан» перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.07.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що 13.07.2009 року [PERSON] оформив заповіт за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження усім своїм майном, а саме заповів його у рівних частках: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ст. 1241 ЦК України визначає, що непрацездатна вдова спадкує, не залежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За таких обставин, навіть не будучи включеною у заповіт [PERSON] , як непрацездатна вдова могла б претендувати на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 09.02.2021 року [PERSON] видав на ім?я [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив їх, кожного самостійно, подарувати в рівних частках [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які є доньками довірителя, належне йому наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 3221884402:08:234:0158, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана Довіреність видана строком на три роки і дійсна до 09.02.2024 року. Довіреність підписана [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., особу довірителя нотаріусом встановлено, дієздатність перевірено. Згодом, 19.02.2021 року дарувальник [PERSON] , від імені якого діяв повірений [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 09.02.2021 року [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу подарував своїм донькам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належну йому квартиру [ADDRESS] . Вказаний правочин оформлений нотаріально посвідченим Договором дарування від 19.02.2021 року, який від імені дарувальника [PERSON] підписано повіреним [PERSON] та обдарованими [PERSON] та [PERSON] . При цьому, зі змісту договору вбачається, що договір підписано у присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., який встановив осіб громадян, підписантів договору, встановив їх дієздатність, повноваження представника та належність [PERSON] відчужуваної квартири. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 565. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина. На підставі заяв [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини та наданого особисто спадкоємцями оригіналу заповіту від 09.02.2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. 19.07.2021 року заведено спадкову справу за №39/2021. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із позовом позивач наполягала на тому, що під час укладання договору дарування від 19.02.2021 року [PERSON] перебував в стані ракової інтоксикації, під дією речовин які застосовуються при хіміотерапії, а також під впливом наркотичних засобів, отже не усвідомлював значення своїх дій. За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено у п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі, тому вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину робиться перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивачем для доведення своїх тверджень в межах розгляду даної справи не ініціювалось питання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на підтвердження психічного стану [PERSON] . Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані позивачем суду медичні документи підтверджують наявність онкологічного захворювання та проходження курсу лікування [PERSON] , однак не містять відомостей та висновків про психічні розлади, або ж вживання медичних препаратів, які впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, суд ставиться критично до свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отриманих у судовому засіданні. Відсутність будь-яких розладів психіки у [PERSON] та здатність керувати своїми діями, а також транспортним засобом до дня смерті підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі змісту заявленого позову вбачається, що позивачем заявляється вимога про визнання недійсним договору дарування квартири від 19 лютого 2021 року з підстав того, що даруватель підписуючи договір не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати. У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до пункту 16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (постанова від 11.11.2019 р. у справі №496/4851/14-ц), ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зі змісту ст. 225 ЦК України вбачається, що правила даної статті поширюються на ті випадки, коли особа особисто вчинила правочин перебуваючи в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на зазначене, зміст позовних вимог та обґрунтування позову, на думку суду, вимога позивача про визнання недійсним Договору дарування від 19.02.2021 року з тих підстав, що даруватель [PERSON] підписуючи його не усвідомлював значення своїх дій є безпідставною та необґрунтованою, оскільки у оспорюваному договорі даруватель не розписувався, а правочин вчинено повіреним за довіреністю, правомірність якої не оспорюється та не ставиться під сумнів. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 225, 536, 1241 ЦК України,

Outcome: dismissed