Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С. Згідно довідки Хлібодарської селищної ради № 267 до складу сім`ї позивача входять: [PERSON] - брат; [PERSON] - сестра; [PERSON] , [PERSON] - племінники. Реєстрація відповідача [PERSON] за вказаною адресою мала формальний характер, оскільки він мав скрутне становище, у зв`язку з тим, що не мав офіційної реєстрації місця проживання та як наслідок був позбавлений можливості офіційно працевлаштуватися на роботу. Враховуючи, що відповідач є близьким родичем, позивач вирішив допомогти йому та надати можливість для реєстрації та в подальшому влаштуватися на офіційне місце роботи. Позивач неодноразово звертався до відповідача, щоб він в добровільному порядку знявся з реєстраційного обліку, на той момент відповідач вже мешкав за іншою адресою. Будь-які дії щодо вирішення питання щодо зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку [PERSON] вчинені не були. Відповідач не проживає у вищевказаному будинку близько 3-х років, не приймає участі у сплаті комунальних послуг. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися належною йому власністю на власний розсуд, крім того, останній несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів. Обставини, які б свідчили про поважність причин не проживання [PERSON] за місцем реєстрації відсутні. Відповідач протиправно створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, тому [PERSON] вважає, що його право на володіння, користування та розпорядження своєю нерухомістю підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Будь-які підстави для збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням відсутні. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав. Згідно з положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, якій причини неявки не повідомив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстраціє права власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 28.09.2004 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. 10.09.2004 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №661977, [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,1357 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) Аванградівської селищної ради Одеського району Одеської області № 626 від 17.10.2022 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . На цій житловій площі зареєстрований його брат - [PERSON] , [INFO] . Згідно положень ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України). Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11). Як встановлено\~матеріалами справи,\~ [PERSON] \~є власником\~житлового будинку,\~що знаходиться\~за адресою:[ADDRESS] , в якому зареєстрований його брат - [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України,\~ст. 405 ЦК України). Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири),\~\~якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ч. 1 ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року по справі № 766/817/17). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

Outcome: dismissed