Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимогитим, щовона народилась [INFO] , а її рідні батьки [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Зазначає, що рідна сестра її батька - [PERSON] , в свідоцтві про народження якої вказано її батьків: [PERSON] та [PERSON] , які також є батьками її батька - [PERSON] , тобто, на час народження [PERSON] її матір вже змінила своє прізвище на дошлюбне « [PERSON] ». Вказує, що із свідоцтва про народження її рідного батька вбачається, що під час народження він був зареєстрований на прізвище « [PERSON] ». Посилається на те, що їй відомо, що дошлюбне прізвище її бабусі « [PERSON] », а її батько в свої 16 років під час отримання паспорта змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зазначає, що вона є рідною племінницею [PERSON] , яка померла [INFO] і на випадок своєї смерті ніяких розпоряджень не залишила, а своїх дітей у неї не було, та окрім неї інші спадкоємці відсутні. Після смерті її рідної тітки [PERSON] вона звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посилання на ненадання нею доказів на підтвердження тотожності її батька [PERSON] та [PERSON] . На підставі вищевикладеного воназвернулась до суду з цим позовом, в якому просила встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] одна й та сама особа, і він є рідним братом [PERSON] , які є рідними братом та сестрою, а вона є рідною племінницею [PERSON] , і визнати її спадкоємцем за законом після смерті рідної тітки [PERSON] та рідної бабусі [PERSON] , а також визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . 11січня 2024 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представником відповідача Дикою Н.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в обґрунтування зазначивши, що до матеріалів позовної заяви не надано жодного доказу на підтвердження тотожності [PERSON] та [PERSON] , а твердження позивача про те, що їй відомо про зміну прізвища її батьком у 16 років під час отримання ним паспорта є лише припущеннями і жодного доказу цього немає. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. належним чином засвідченої копії спадкової справи №65714829, яка відкрита 25 березня 2020 року після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 15 квітня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник подали до суду заявипро розгляд справи без їх участі в яких підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради Дика Н.В. у своєму відзиві на позовну заяву просила розглядати справу без участі їх представника. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши позивача та допитаних у судовому засіданні свідків, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Жовтневим Будинком щастя м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис №3666 (а. с. 8). Матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого Будинком одруження м. Дніпропетровська, 13 серпня 1966 року одружились [PERSON] , 1944 року народження, уродженка м. Дніпропетровська, та [PERSON] , 1942 року народження, уродженець м. Зайсан, В.-Казахстанської області, про що зроблено запис №1799, а прізвище дружини після одруження стало [PERSON] В матеріалах справи також наявний повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00026458588, який сформовано 26 травня 2020 року, з якого вбачається, що 13 серпня 1966 року складено актовий запис №1799 про шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 97-98). Також судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого [INFO] , [PERSON] помер [INFO] у віці 36 років, про що складено запис за №4684 (а. с. 11). З наявного в матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00026458630, який сформовано 26 травня 2020 року, вбачається, що 01 вересня 1979 року складено актовий запис №4684 про смерть [PERSON] , який помер [INFO] у віці 36 років (а. с. 99). Разом з тим, як вбачається з наявного в матеріалах справи запису акту про народження № 25, судом встановлено, що [INFO] в м. Зайсан народився [PERSON], батьками якого зазначено [PERSON] , 1915 року народження, та [PERSON] , 1918 року народження (а. с. 30). Крім того, в матеріалах справи наявна посвідка про народження Серії [NUMBER] з якої судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний запис №195 (а.с.12). Також як вбачається з свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого Будинком одруження м. Дніпропетровська, 31 грудня 1966 року [PERSON] та [PERSON] одружились, про що зроблено відповідний запис №3209, а прізвище дружини після одруження стало « [PERSON] » (а. с. 13). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровського обласного управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за №7051 (а. с. 15). Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №362 (а. с. 14). Як вбачається з відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Відділу обліку проживання фізичних осіб №14/5-1584 від 11 лютого 2021 року, відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб [PERSON] , [INFO] , з 22 серпня 1975 року по [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а інші зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні (а. с. 114). Крім того, з відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Відділу обліку проживання фізичних осіб №14/5-14793 від 17 листопада 2023 року, судом встановлено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб [PERSON] , [INFO] , з 22 серпня 1975 року по 03 січня 2002 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована з 22 серпня 1975 року по 21 травня 2020 року (а. с. 116). Матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, який видано 17 січня 1997 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної власності [PERSON] і [PERSON] , та зареєстровано в МБТІ, де записано в реєстрову книгу за №137п-110 (а. с. 16). Отже, підставою для відмови приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Котенок Т.В. у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , слугувало те, що для підтвердження родинних відносин між спадкодавицею [PERSON] та її рідним братом [PERSON] , який є батьком позивача, було надано свідоцтво про народження [PERSON] , в якому батьком зазначений [PERSON] , але не надано свідоцтво про народження її батька - [PERSON] , а на запит нотаріуса про надання копії актового запису про народження [PERSON] від Департаменту юстиції Карагандинської області Республіки Казахстан надійшла копія актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , в якому батьком зазначено [PERSON] . Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При цьому, у разі наявності спору про право цивільне, такі факти підлягають розгляду в позовному провадженні разом з вимогою матеріального характеру. Таким чином, у судовому порядку в спадкових правовідносинах підлягають встановленню факти родинних відносин, постійного проживання на час відкриття спадщини лише щодо осіб, які є відповідно спадкоємцем та спадкодавцем, та лише у разі, якщо від їх встановлення залежить виникнення права на спадкування, та у разі, якщо від встановлення таких фактів не залежить виникнення права на спадкування, вони не підлягають встановленню в судовому порядку. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №464/6696/20 у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно до положень зазначеної норми. При розгляді цих справ суд установлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Отже, в частині позовної вимоги щодо встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж особою, слід відмовити, оскільки юридичний факт про встановлення тотожності особи не підлягає розгляду в судовому порядку. При цьому суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту, що її батько є рідним братом [PERSON] , оскільки встановлення факту, що має юридичне значення, в інтересах померлих суперечить нормам цивільного права та процесуального законодавства. Спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, а саме з питанням спадкування. Враховуючи вищезазначене, встановлення такого юридичного факту між померлими, не несе юридичного наслідку щодо вирішення їхніх прав та обов`язків. Разом з тим, встановлення таких фактів, які встановлені у мотивувальній частині рішення, безпосередньо породжує юридичні наслідки для позивача щодо виникнення у неї права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно. Враховуючи вищезазначене, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що батьком позивача - [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Зайсан (на теперішній час Республіка Казахстан). При цьому, суд зазначає, що наявний в матеріалах справи акт про народження №25, в якому містяться відомості про народження [INFO] в м. Зайсан [PERSON] у батьків [PERSON] , 1915 року народження, та [PERSON] , 1918 року народження, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, свідчить про те, що вказаний у свідоцтві [PERSON] є [PERSON] , який народився [INFO] в м.Зайсан В.-Казахстанської області, та є батьком позивача - [PERSON] , а також рідним братом [PERSON] , батьками якої є [PERSON] , 1915 року народження, та [PERSON] , 1918 року народження. Отже, проаналізувавши відомості, відображені в долучених до матеріалів справи документах, які логічно та послідовно доповнюють одне одного, не суперечать по своїй суті та змісту, суд вважає доведеними обставини, викладені у позовній заяві щодо встановлення факту родинних відносин, оскільки позивачем доведено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] , яка померла [INFO] , а отже, позивач є племінницею вказаної особи. Також суд не вбачає суперечностей у наданих позивачем документах та матеріалах справи, обставини, які можуть ставити під сумнів факт родинних відносин позивача та спадкодавця [PERSON] . Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили те, що їм відомо про родинні відносини [PERSON] та батька позивача [PERSON] , а також про те, що [PERSON] є рідною тіткою позивача та мала до шлюбне прізвище [PERSON]Щодо визнання спадкоємцем позивача після смерті рідної тітки [PERSON] та рідної бабусі [PERSON] . суд зазначає, що у відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) у встановленому законом порядку, тому вказана вимога не підлягає задоволенню, враховуючи що позивачем також заявлено вимогу про визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки виходячи з аналізу ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, і не потребує додаткового визнання позивача спадкоємцем. Також з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем заявлено позовну вимогу про визнання за нею права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , з підстав того, що вона є спадкоємцем за законом після смерті її рідної тітки - [PERSON] . Згідно з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 1. ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. За змістом ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 грудня 2013 року, справа №6-138цс13. Крім того, відповідно до роз`яснень в п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, з наявних матеріалів справи вбачається, що оскільки спадщина після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась до [INFO] , тому до правовідносин сторін щодо спадкування після смерті [PERSON] підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. Крім того, враховуючи, що [PERSON] померла [INFO] , то правовідносини щодо спадкування після її смерті регулюються нормами ЦК України 2004 року. Відповідно до вимог ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, а часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК Української РСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Положеннями ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно із ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. З наявних в матеріалах справи відповідей Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Відділу обліку проживання фізичних осіб судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 22 серпня 1975 року по 03 січня 2002 року, разом з [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована з 22 серпня 1975 року по 21 травня 2020 року. Отже, судом встановлено, що спадкодавець - [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] , проживала спільно зі спадкоємцем [PERSON] , за місцем їх реєстрації, за вищевказаною адресою, де вони мали право приватної спільної власності на квартиру. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але не оформила свої спадкові права у встановленому законом порядку та померла [INFO] . Статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати і сестри спадкодавця. Частиною 3 статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі/братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 червня 2017 року у справі №6-161цс17 - спадкування за правом представлення це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. Спадкування за правом представлення є різновидом спадкового правонаступництва. Якби особа, яку представляють, була б живою на час відкриття спадщини, то вона і була б спадкоємцем за законом, у даному ж випадку на її місце заступив спадкоємець за правом представлення, обсяг прав якого у праві представлення не залежить від фактичних прав особи, яка померла на час відкриття спадщини. Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, відтак позов є обґрунтований. Ураховуючи, що позивач не може в іншому порядку оформити право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті рідної тітки позивача підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду вона не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, і тому судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial