Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

25 січня 2024 року [PERSON] (далі: позивач-1), [PERSON] (далі: позивач-2) звернулись до ПН ХМНО [PERSON] (далі: відповідач) із позовом про визнання дії відповідача стосовних прийняття заяви позивача-1 про відмову від спадщини протиправною, зобов`язання виправити заяву позивача-1 про відмову від своєї частки спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на заяву про відмову від свої частки спадщини на користь позивача-2. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилались на те, що [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на 3/8 кв. [ADDRESS] , за їх заявами відповідачем відкрита спадкова справа. Під час звернення до відповідача позивач -1 заявила, що бажає відмовитись від своєї частки спадщини саме на користь позивача-2. Відповідач повідомила, що це можливо та відповідає закону, тому вона, цілком усвідомлюючи та будучи впевненою, що її заява про відмову від своєї частки спадщини складена згідно її волевиявлення, підписала цю заяву. Лише пізніше, під час оформлення спадщини вона дізналась, що відповідач замість оформлення заяви про відмову від свої частки спадщини на користь позивача-2 оформила заяву про відмову позивача -1 від частки спадщини без визначення особи, на користь якої ця відмова вчинена. Однак, при поданні заяви вона детально пояснювала відповідачу, що її волевиявлення полягає саме у тому, що б власником її частки став саме позивач-2. Після роздруківки відповідачем тексту заяви, відповідач не ознайомила її зі змістом цієї заяви, а просто надала заяву для підпису, і вона, сподіваючись на професіоналізм та порядність відповідача, підписала заяву не читаючи її змісту. Вважає, що відповідач грубо порушила її права як спадкоємця та права позивача-2, на користь якого вчинена вказана нотаріальна дія, фактично спотворивши її волевиявлення. Відповідач проти задоволення позову заперечувала посилаючись на роз`яснення позивачу-1 під час оформлення заяви про відмову від спадщини змісту ст.ст. 1269, 1270, 1273, 1274 ЦК України. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладено справи, - судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи належне повідомлення учасників справи, відсутність підстав для відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 04.07.2022 позивач-2 звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини. 04.07.2022 відповідачем заведено спадкову справу №69435684 до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. 26.08.2022 позивач-1 подала заяву про відмову від спадщини. Як вбачається з письмових пояснень позивача-1, допитаного адвокатом у якості свідка, вона бажала відмовитись від свої частки спадщин на користь свого онука - позивача-2, про що повідомила відповідача. Документи по справі складала помічник відповідача, яка під час їх складення нічого не запитувала. Надалі до неї підійшла відповідач, нічого не читаючи та не пояснюючи, а також не роз`яснюючи наслідки підписання такої заяви, надала на підпис заяву. Будучи цілком впевненою, що заява написана вірна, вона її підписала не читаючи, а відтак, складення заяви про відмову від спадщини є помилкою нотаріуса. З письмових пояснень позивача-2, допитаного адвокатом у якості свідка, вбачається. що позивач-1 виявила бажання відмовитись від своєї частки спадщина на його користь про що повідомила відповідача, однак останньою складено заяву від імені позивача про відмову від спадщини, що не відповідає внутрішній волі позивача-1. Також зазначив, що під час підписання позивачем-1 заяви про відмову від спадщини відповідач нічого не запитувала, не зачитувала та роз`яснювала наслідки підписання такої заяви. Позивач-1 підписала заяву про відмову від спадщини не читаючи її. Він також її не читав. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд доходить висновує: Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно із ч.2 та ч.5 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229, 231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.1, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Главою 16 роз. IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону. Положеннями ст.225 ЦК України визначено, що відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, згідно положень ст.229 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Аналіз змісту наведених норм свідчить, що суд може визнати відмову від прийняття спадщини недійсною з підстав, визначених ч.5 ст.1274 ЦК України, тобто за звернення до суду з таким позовом особи, яка вчинила цей правочин, а також, у передбачених законом випадках, за іншою особою, зокрема, у разі смерті або визнання недієздатною, особи, яка відмовилась від спадщини. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Відповідно до ст.214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. У ст.215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.3 та ч.6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Щодо способу захисту. Статтею 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, що визначено положеннями ч.1 ч.2 ст.5 ЦПК України. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У даному випадку можливий спосіб захисту прав позивачів прямо передбачений ч.5 ст.1274 ЦК України. Разом з тим, позивачами заявлені позовні вимоги про визнання дій відповідача з прийняття заяви позивача-1 про відмову від спадщини протиправною, зобов`язання виправити заяву позивача-1 про відмову від своєї частки спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на заяву про відмову від свої частки спадщини на користь позивача-2, що не відповідає вимогам ч.5 ст.1274 ЦК України. Крім того, позивач-2 не зазначає про порушення своїх прав, та у чому таке порушення полягає. Щодо вимог до відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У даній справі належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Одночасно суд зазначає, що не вбачає підстав для допиту позивачів у якості свідків у судовому засідання, за подання письмових пояснень, оформлених у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. При зверненні до суду з даним позовом судовий збір сплачений позивачем-2 в сумі 1\~211, 20 грн. Разом з тим, ч.3 ст.6 закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Крім того, ч.7 ст.6 закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених ст.4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Отже, при зверненні до суду з даним позовом кожен з позивачів мав окремим платіжним документом сплати за дві вимоги немайнового характеру. Зважаючи на викладене, з позивача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2\~422, 40 грн., а з позивача-2 судовий збір у сумі 1\~211, 20 грн. Частиною 4 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині 5 ст.268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved