Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Представник заявника [PERSON] - адвокат Ігнатов Є.Є. звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), відповідно до якої просить суд, встановити факт народження дитини [PERSON] , яка народилась [INFO] у м.Сімферополь, АР Крим, Україна, від батьків: матері [PERSON] , [INFO] , громадянки України. Відомості про батька дитини [PERSON] , яка народилась [INFO] , просить внести на підставі ч.1 ст.135 СК України, та вказати батьком: [PERSON] , громадянин України. Представник заявника обґрунтовує заявлені вимоги тим, що [INFO] у пологовому будинку м.Сімферополь, АР Крим, Україна, [PERSON] народила дитину доньку [PERSON] зареєстрованому шлюбі заявник не знаходиться та є матір`ю одиначкою. При народженні дитини їй було видано виписний епікриз №541 від 27 березня 2024 року та вкладиш в медичну карту. У зв`язку з тим, що медичні документи про народження, отримані на території АР Крим зразка російської федерації є недійсними, а довідка про народження дитини видана компетентною установою України відсутня, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про народження на території України в позасудовому порядку. У зв`язку з цим, на даний час, заявник не має можливості навіть вивезти дитину на не окуповану територію України, де оформити закордонний паспорт, щоб мати можливість реалізувати законні права дитини. Факт народження [PERSON] , [INFO] у пологовому будинку м.Сімферополь, АР Крим, Україна, підтверджується письмовими доказами, а саме: копією паспорту, копією виписного епікризу, копією вкладишу в медичну карту та копією свідоцтва про народження дитини. Оскільки територія (м.Сімферополь, АР Крим, Україна), є тимчасово окупованою, то отримані документи не мають юридичної сили і факт народження дитини потрібно встановити в судовому порядку для отримання свідоцтва про народження і подальшого використання в цивільно-правових відносинах. Представник заявників адвокат Ігнатов Є.Є. у заяві просить розглянути справу за його відсутності та за відсутності заявника. Заінтересована особа Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких пояснень щодо заявлених вимог не надала. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.7 ч.1 ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів: - медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до\~Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236; -\~медичне свідоцтво про народження\~(форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; -\~медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу\~(форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; -\~лікарське свідоцтво про перинатальну смерть\~(форма № 106-2/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; - медичний документ, виданий компетентним суб`єктом іншої держави, що підтверджує факт народження, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; - при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою. Так, згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (далі Правила), для реєстрації факту народження дитини, яке відбулося в медичному закладі до органів реєстрації необхідно подати медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 (п. 2 гл. 1 розділу 3 Правил). Це свідоцтво подається, якщо дитина народилася на території України. Оскільки Автономна Республіка Крим (м.Севастополь) є територією України, ніякий інший документ у випадку народження дитини в медичному закладі не є підставою для отримання свідоцтва про народження. Однак на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополь Російська Федерація здійснює ефективний контроль, на цій території фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство Російської Федерації. Тому документи про народження дитини видаються за формою, встановленою Міністерством охорони здоров`я РФ, яка є неприйнятною для українських органів реєстрації актів цивільного стану. До того ж, згідно п.3 гл.1 розділу 3 Правил, державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. Місцем народження дитини та місцем проживання батьків в даному випадку є Автономна Республіка Крим (м.Севастополь). Територія Автономної Республіки Крим та м.Севастополь є тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Це встановлено ч.2 ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України. Згідно ч.1 ст. 3 вказаного Закону , окупованою визнається між іншим, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Датою окупації, згідно ч.2 ст. 1 Закону про окуповані території визначено 20 лютого 2014 року. Згідно зі ст.3,8,9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті\~76,\~77 ЦПК України). Оцінюючи допустимість таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями ч. 2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ theRepublicofMoldovaandRussia", "IlascuandOthers v. MoldovaandRussia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також важливе значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації його майнових та особистих немайнових прав, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 263 ЦПК України\~щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку\~статті 317 ЦПК України. На підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України дитини представник заявниці надав: - копію талону №2 відомості акушерського стаціонару про породіллю від 22.03.2024 року; - копію виписного епікризу №541 від 27.03.2024 року; - копію свідоцтва про народження. Відповідно до копії виписного епікризу від 27.03.2024 року та талону №2 відомості акушерського стаціонару про породіллю від 22.03.2024 року, заявниця [PERSON] , яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, [INFO] у пологовому будинку м.Сімферополь, АР Крим, Україна народила дитину жіночої статі вагою 3530 грамів. Оцінивши надані заявницею письмові докази, з метою захисту прав і свобод громадянина України, враховуючи, що для проведення державної реєстрації народження дівчинки на території України є об`єктивні перешкоди, а встановлення судом факту народження надасть заявниці можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про народження для подальшого використання в цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку встановити факт народження дитини жіночої статі, [INFO] , у [PERSON] . Водночас вимога про зазначення у рішенні суду по батькові дитини жіночої статі, [INFO] , яка народилася у [PERSON] , задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Згідно статті 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Судом встановлено, що матір`ю новонародженої дівчинки є [PERSON] , [INFO] , громадянка України, яка не перебуває у шлюбі, зареєстрованому відповідно до вимог законодавства України. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» новонароджена дитина заявниці є громадянином України як особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження є громадянином України. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України Аналогічна за змістом норма викладена у ч.3 ст.144 Сімейного кодексу України. Як передбачено ч.1 ст.145, ч.1 ст.146, ч.1 ст.147 Сімейного кодексу України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їх згодою. Ім`я дитини визначається за згодою батьків. По батькові дитини визначається за іменем батька. Оскільки визначення імені дитини, її прізвища та по батькові здійснюється при реєстрації народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд відмовляє в задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини в частині визначення судом по батькові народженої заявницею дитини, оскільки відомості про батька необхідно внести на підставі ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. На підставі викладеного та

Outcome: partial