Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

27.06.2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Позов мотивовано тим, що 24.11.2020 року позивачка [PERSON] уклала шлюб із відповідачем [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.11.2020 року. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Позивачка стверджує, що сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та сім`ю. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння і взаємоповага. Зазначає, що між сторонами зіпсувались нормальні сімейні відносини після народження дитини, з її народження вони погіршились, фактично припинились. Посилається на те, що сторони проживають окремо, а їхній спільний син проживає разом з батьком [PERSON] та перебуває на його повному вихованні та утриманні. Позивачка зазначає, що не проживає разом із відповідачем та їхнім спільним сином, й не бажає брати участі в утриманні та вихованні дитини. Окрім того, за час шлюбних відносин між сторонами, позивачка більшість часу перебувала за своїм місцем проживання в [ADDRESS] , і на теперішній час проживає за цією ж адресою, має іншого чоловіка, з яким планує створити нову сім`ю. Належним доглядом за дитиною, її повним утриманням та вихованням відповідач займається самостійно, проживаючи спільно з сином в [ADDRESS] . Дитина залишилась проживати і на даний час проживає з батьком, який піклується про виховання дитини, виявляє до дитини увагу та турботу, ним створені всі належні умови проживання для дитини. Стверджує, що із відповідачем не може дійти згоди щодо місця проживання малолітнього сина, оскільки відповідач бажає зберегти сім`ю та відмовляється добровільно розірвати шлюб і визначити місце проживання сина, але не визначення місця проживання дитини стало призводити до конфліктів між сторонами та негативно впливає на процес виховання дитини та реалізації її прав та інтересів. На підставі вищезазначеного, просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » та визначити місце проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] - з батьком [PERSON] , [INFO] та залишити сина на самостійному утриманні й вихованні батька. Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив такі задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, проте надав заяву про слухання справи за його відсутності, позов визнає у повному обсязі. Крім того, зазначив, що вони з позивачкою на даний час дійшли згоди щодо місця проживання їхнього сина, а саме: з ним, він вважає, що синові буде краще з батьком, оскільки він офіційно працевлаштований, має регулярний дохід. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Воловецької селищної ради Мукачівського району Закарпатської області - Вербещук Н.М. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Положеннями ст. 200 ЦПК України, передбачено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до приписів ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Згідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] , укладено шлюб 24 листопада 2020 року зареєстрований Воловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), за актовим записом № 32, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.11.2020 р. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), який перебуває на повному утриманні батька, він займається його вихованням та утриманням. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує лише формально, а тому із огляду на наведене, суд вважає, що причини, які спонукали позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та після розірвання шлюбу прізвище позивачці за її вибором слід залишити « [PERSON] ». Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що за час шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.02.2022 р. зареєстрованого Воловецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вбачається що [PERSON] , народився [INFO] , його батьками є: у графі батько « [PERSON] », у графі мати « [PERSON] ». У відповідності витягу з реєстру територіальної громади, відомості про особу надані з відомчої інформаційної системи ДМС на підставі відомостей, отриманих від Воловецької територіальної громади (номер витягу:2022/000912386), [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою [ADDRESS] . Із матеріалів справи вбачається, що сторони [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, позивачка за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, а відповідач за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Однак, не визначення місця проживання дитини стало призводити до конфліктів між сторонами та негативно впливає на процес виховання дитини та реалізації її прав та інтересів. Згідно довідки виконавчого комітету Воловецької селищної ради Закарпатської області № 143 від 11.07.2024 р., виданої відповідачу [PERSON] , [INFO] , жителю [ADDRESS] , вбачається, що склад його сімї наступний: [PERSON] , [INFO] . - він же; [PERSON] , [INFO] - жінка, яка не зареєстрована та не проживає за даною адресою, [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - батько; [PERSON] , [INFO] - мати; [PERSON] , [INFO] - сестра. Крім того, із довідки встановлено, що зі слів [PERSON] його жінка [PERSON] проживає у будинку батьків в [ADDRESS] . Тобто, малолітній син сторін [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою в [ADDRESS] . Згідно акту обстеження складеного 10.07.2024 р. за результатами проведення обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що умови проживання в будинку добрі. Будинок складається із чотирьох кімнат, одного санвузлу, коридору, кухні та ванної кімнати. В будинку пічне опалення, водопостачання забезпечене, житло облаштоване необхідною побутовою технікою та меблями. Зі слів батька малолітній син спить на одному ліжку разом із ним. Для виховання та розвитку дитини [PERSON] , [INFO] створені всі необхідні умови, а саме у дитини забезпечені дитяча коляска, іграшки, одяг по сезону. Дитина забезпечена необхідним доглядом. Стосунки, традиції сім`ї - батько дитини [PERSON] проживає разом зі своїм малолітнім сином у будинку батьків, взаємовідносини сім`ї добросовісні. В ході обстеження умов проживання, встановлено, що за вказаною адресою батько [PERSON] був разом із дитиною та своїми батьками. У відповідності характеристики виконавчого комітету Воловецької селищної ради Закарпатської області № 23 від 11.07.2024 р., вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] має вищу освіту та працює в аварійно-рятувальній службі спеціального призначення Закарпатської області. Також, зазначено, що [PERSON] проживає у будинку за адресою [ADDRESS] разом з своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , своїм батьком [PERSON] , [INFO] , своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , та своєю сестрою [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] , [INFO] за вказаною адресою не зареєстрована та не проживає. За роки проживання за даною адресою [PERSON] зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки в сім`ї, в спілкуванні із сусідами та односельцями. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18)). Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] не проживає, а проживає за адресою: [ADDRESS] . Також, як вбачається, із матеріалів справи вбачається, мати [PERSON] , [INFO] самоусунулась від виховання та утримання малолітнього сина, життям сина не цікавиться. Крім того, позивачка не приділяє належної уваги вихованню та участі в житті сина, не бере жодної участі в утриманні і вихованні спільної дитини. Належним доглядом за дитиною, її повним утриманням та вихованням відповідач займається самостійно, проживаючи спільно із сином в [ADDRESS] . При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] із батьком на його самостійному утриманні та вихованні, суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, добросовісне виконання батьком [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, та те, що мати дитини [PERSON] не заперечує щодо проживання дитини з батьком, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , на його самостійному утриманні та вихованні. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: approved