Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

11.01.2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17.06.2014 в розмірі 65248,75 грн та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.06.2014 між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем був укладений кредитний договір №200048313, за умовами якого остання отримала на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 14934,01 грн. на період з 17.06.2014 по 17.06.2017. 20.07.2020 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» за результатами публічних торгів (аукціону) було укладено договір №7_БМ, за умовами якого останнє набуло права кредитора за договорами, укладеними позичальниками з банком. Банк, правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, в той час як відповідач порушив умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків в повному обсязі та в строк, визначений договором. Станом на 04.01.2024 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 65248,75 грн., з яких заборгованість за кредитом 13273,96 грн., заборгованість за відсотками 28998,03 грн, 19168,84 грн інфляційні витрати, 3807,92 3% річних. Просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 17.06.2014 №200048313 в розмірі 65248,75 грн. та судові витрати в розмірі 2422,40 грн. Умов договору щодо порядку повернення кредитних коштів відповідач не виконала, а тому допустила порушення зобов`язання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, а також висловлено згоду на ухвалення заочного судового рішення, за наявності для того передбачених законодавством підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, до суду направила свого представника. Представник відповідача адвокат Войнаренко Людмила Федорівна до суду не з`явилася, подала до суду заяву, у якій підтримала свої попередні заперечення проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без її участі. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.02.2024 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, а також встановлено відповідачу подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. 13.03.2024 року у строк, встановлений судом в ухвалі суду від 16.02.2024 року, відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому висловлено заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що відповідач не має ніякої заборгованості перед позивачем, позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував протилежне. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження суми боргу, документами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні фінансові документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні фінансові документи (банківські виписки). З наданого позивачем реєстру неможливо перевірити правильність розрахунків заборгованості, в тому числі і нарахованих відсотків, штрафних санкцій. Вважає, що твердження позивача щодо існування її заборгованості є надуманим, бездоказовим та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях, суб`єктивних міркуваннях позивача, та не доведені документально. Також, на момент набуття права вимоги за кредитним договором від 17.06.2014, тобто станом на 20.07.2020 вже був пропущений строк позовної давності, оскільки дата закінчення кредитного договору 17.06.2017. Заявила про застосування строку позовної давності до вимог позивача, у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. 01.07.2024 представник відповідача адвокат Войнаренко Людмила Федорівна через канцелярію суду подала письмові пояснення по справі, відповідно до яких проти позову заперечила, просила відмовити у задоволенні позовних вимог обґрунтовуючи свою позицію тим, що з часу отримання відповідачем кредиту минуло більше 10 років, відповідач оспорює як наявність у неї заборгованості так і її розмір, вказує, що лише первинні фінансово-господарські документи є належними та допустимими доказами, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, однак позивачем не додано жодних фінансово-господарських документів, що підтверджують рух коштів по банківському рахунку відповідача за період з 17.06.2014 по 23.05.2016, зазначає, що жодного розрахунку заборгованості відповідача позивачем не надано, вважає витяг з реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 недопустимим доказом, оскільки належним документом що підтверджує перехід права вимоги до нового кредитора є Додаток №1 до договору відступлення прав вимоги, який повинен бути підписаний обома учасниками угоди, проте позивачем надано витяг з реєстру боржників засвідчений в односторонньому порядку лише з боку позивача. Відповідно до інформації про підтверджене зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (т. 4, а.с. 29) Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі сторони по справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача та відповідача про розгляд справи за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань відповідача про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Копію позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 28.02.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0600090760340, яке міститься в матеріалах справи. (а.с. 39) Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Відповідно до заяви (оферти) від 17.06.2014 №200048313, підписаної відповідачем, остання попросила первісного кредитора ПАТ «Банк Михайлівський» укласти з нею кредитний договір, в рамках якого відкрити рахунок № [NUMBER] , надати кредит в сумі 14934,01 грн, укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки, випустити на її ім`я платіжну картку, відкрити їй поточний рахунок. Також в заяві міститься згода на те, що складовою та невід`ємною частинами кредитного договору будуть дана заява, умови і графік платежів, з якими відповідач ознайомлена.(т. 1, а.с. 13-14) Зі змісту вказаної заяви також вбачається, що розмір процентної ставки за кредитом становить 0,01% річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%, комісія за видачу кредиту 1,5%, сукупна вартість кредиту 206,83%, строк дії кредиту 1096 днів, з 17.06.2014 по 17.06.2017, щомісячний платіж 1023 грн, плата за пропущення першого платежу 50 грн, другого 100 грн, третього 250 грн, четвертого та наступних 500 грн. Відповідно до договору про відступлення прав вимог №7_БМ від 20.07.2020, який було укладено між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» за результатами публічних торгів (аукціону), ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права кредитора за договорами, укладеними позичальниками з банком. Згідно з реєстром боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору №7БМ від 20.07.2020, відповідач за кредитним договором №200048313 зі строком дії до 17.06.2017 має суму видачі кредиту 14934,01 грн, загальний залишок заборгованості 42271,99 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 13273,96 грн., заборгованість за доходами 28998,03 грн. (т. 1, а.с. 34) Зі змісту виписки по рахунку відповідача за період з 23.05.2016 по 27.07.2020 вбачається, що відповідачу нараховувалися відсотки за кредитним договором, заборгованість за прострочені нараховані доходи за кредитом, комісія та комісія за надання виписок у вигляді текстових повідомлень (SMS-сервіс), кінцева заборгованість станом на 27.01.2020 становить 26599,55. Вказана виписка містить інформацію про рух коштів по різним рахункам, номери яких не збігаються із номером рахунку відповідача, який зазначений у заяві (оферті) від 17.06.2014 №200048313. (т. 1, а.с.64-250, т. 2, а.с. 1-250, т. 3, а.с. 1-250, т. 4, а.с. 15) Із копії претензії від 19.12.2022 №200048313 вбачається, що позивач інформує відповідача про наявність у неї заборгованості за кредитним договором та вимагає від неї сплати повної суми боргу у досудовому порядку, жодних доказів направлення вказаної претензії відповідачу до позовної зави позивачем не додано. (а.с. 27-28) Відповідно до розрахунку позивача, відповідачу нараховано інфляційні витрати із суми заборгованості 42271,99 грн за період з 04.01.2021 по 04.01.2024 у сумі 19168,84 грн. (т. 4, а.с. 16-17) Згідно розрахунку позивача, відповідачу нараховано 3% річних із суми заборгованості 42271,99 за період з 04.01.2021 по 04.01.2024 у сумі 3807,92 грн. (т. 4, а.с. 17-18) Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набув чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до Закону України"Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, ЦК України доповненопунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень, яким встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан в Україні триває з 24.02.2024 по сьогоднішній день, що є загально відомим фактом. Тобто, з 12.03.2020 по 30.06.2023 строки позовної давності продовжені під час дії карантину, з 24.02.2022 по сьогоднішній день строки позовної давності продовжені під час дії воєнного стану. За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи. Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У відповідності до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми Закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Три проценти річних нараховуються за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 № 540-IX до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, внесено п. 12 наступного змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 зі змінами, карантин на всій території України введено з 12.03.2020 до 30.06.2023. Пунктом 18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~встановлено,\~щоу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оцінивши докази суд дійшов наступних висновків щодо позовних вимог. Судом встановлено, що кредитний договір було укладено між банком та відповідачем 17.06.2014 зі строком дії до 17.06.2017. На момент закінчення терміну дії кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконала, відтак з цього моменту у первісного кредитора виникло право на звернення до суду за захистом своїх законних прав, тобто почався перебіг строку позовної давності, який за загальним правилом становить 3 роки. Суд встановлено, що позов поданий у строки, визначені законом, та вони позивачем не пропущені, оскільки на дату 17.06.2020 року продовжені строки позовної давності у зв`язку із дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. З позовом звернувся 11.01.2024 року, тобто в межах строку визначеного законом. За таких обставин, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.5\~ст.177 ЦПК України\~позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Як вбачається з аналізу правових норм, якими регламентуються відносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Суд зауважує, що у справі, позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку саме по особовому рахунку позичальника відповідача [PERSON] та детальний розрахунок, на підставі яких суд був би спроможний самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості. Проте, під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором. З виписки по рахункам, наданої позивачем, слідує, що у період з 23.05.2016 по 27.07.2020 у ній не відображено рух коштів саме по картковому рахунку № [NUMBER] , який був відкритий на підставі заяви (оферти), а також інших документів на ім`я відповідача про її відносини з банком «Михайлівський» А тому, навіть з урахуванням наданих доказів (вказаної виписки), суд приходить до висновку, що не вбачається можливості встановити отримання відповідачем у 2014 році кредитних коштів, їх розміру (тобто розміру наданого кредиту), нарахування відсотків з 2014 по 23.05.2016 (дата початку відображення руху у виписці), їх ставки, погашення заборгованості відповідачем, можливого списання банком коштів на погашення кредиту. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором № 200048313 від 17.06.2014 року в загальному розмірі 65248,75 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог, то судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, понесені позивачем, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed