Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки спільною власністю подружжя та поділ майна. Зазначає, що з 20.03.2009 по 15.02.2024 перебував в шлюбі з [PERSON] та в період шлюбу ними було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] (на даний час Рівненського району) Рівненської області та земельну ділянку під цим житловим будинком з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146. Вказує, що зазначений житловий будинок складається з коридору - 1-1, кладової - 1-2, передпокою - 1-3, кухні - 1-4, комори - 1-5, кухні - 1-6, коридору - 1-7, житлової - 1-8, житлової - 1-9, загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м. та містить надвірні будівлі: прибудову - а, сходи - а-1, веранду - а-2, літню кухню - Б, сарай - В, сарай - в, сарай - в-1, сарай - Д, погреб - Г, огорожу - №1, ворота - №2, замощення - І, колодязь - К, а земельна ділянка має площу 0,2306 га та призначена для ведення особистого підсобного господарства. Посилаючись на те, що майно, набуте чоловіком і жінкою під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними, просить суд визнати житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , придбаний за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 03.09.2011, спільною сумісною власністю подружжя і визнати за собою та [PERSON] в рівних частках, по 1/2 за кожним, право власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями. Водночас, з цих же підстав, просить суд визнати земельну ділянку, яка знаходиться в с.Хорів з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146, придбану за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 03.09.2011, спільною сумісною власністю подружжя і визнати за собою та [PERSON] в рівних частках, по 1/2 за кожним, право власності на зазначену земельну ділянку. Ухвалою суду від 03.06.2024 було відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження. Відповідачка позов визнала, подавши до суду відповідну письмову заяву. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши фактичні\~обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд з врахуванням того, що визнання\~\~відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову та ухвалення рішення за результатами\~\~підготовчого провадження, в порядку ст.ст.200, 206 ЦПК України, виходячи з наступного. Суд, розглянувши справу відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України за правилами загального позовного провадження, встановив наступне. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав та доводів, наведених в позовній заяві. Додатково пояснив, що джерелом походження коштів для придбання спірного нерухомого майна були отримані позивачем кредитні кошти за договором кредиту від 12.04.2011, при цьому, для забезпечення виконання позивачем обов`язків по поверненню кредиту було укладено іпотечний договір та договори поруки, в тому числі, з відповідачкою по справі. Правовою підставою свого позову позивач зазначає ст.60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки подружжя. Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 15.01.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З зазначеного рішення вбачається, що цей шлюб було укладено 20.03.2009 та зареєстровано відділом РАЦС Острозького районного управління юстиції Рівненської області. З договору купівлі-продажу будинку житлового з надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. вбачається, що за цим договором 03.09.2011 [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . При цьому, договір було укладено за згодою чоловіка покупця [PERSON] (п.4.3 договору). За цим договором [PERSON] придбала зазначений житловий будинок, який складається з коридору - 1-1, кладової - 1-2, передпокою - 1-3, кухні - 1-4, комори - 1-5, кухні - 1-6, коридору - 1-7, житлової - 1-8, житлової - 1-9, загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м. та містить надвірні будівлі: прибудову - а, сходи - а-1, веранду - а-2, літню кухню - Б, сарай - В, сарай - в, сарай - в-1, сарай - Д, погреб - Г, огорожу - №1, ворота - №2, замощення - І, колодязь К, що відповідає технічному паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, складений КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» (реєстровий номер 2-116-134). З договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. вбачається, що за цим договором 03.09.2011 [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла земельну ділянку площею 0,2306 га кадастровий номер 5624288800:01:001:0146, яка знаходиться в [ADDRESS] та призначена для ведення особистого підсобного господарства. При цьому, договір було укладено за згодою чоловіка покупця [PERSON] (п.4.5 договору). Відповідно до договору кредиту №732/ДІ від 12.04.2011 встановлено, що позивач, як позичальник за цим договором, на умовах строковості платності та повернення отримав 60000 грн. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що станом на 03.09.2011 сім`я позивача та відповідачки володіла грошовими коштами, достатніми для придбання житлового будинку з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146, оскільки загальна вартість майна за обома договорами становила 45000 грн. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, і які в розумінні ст.77-78 ЦПК України повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведених положень ЦПК України слідує, що процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В той же час стаття 57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз зазначених норм, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується\~\~його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю. При вирішенні спору, суд бере до уваги, що саме в період шлюбу позивача та відповідачки вони набули грошові кошти, достатні для придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки. Статтею 60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146 є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору суд виходить і з того, що спростовувати презумпцію спільності майна подружжя має той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 595/324/17). Тому саме на колишню дружину закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо будинку [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146, набутих під час шлюбу та зареєстрованих за нею, що жодним чином не порушує презумпцію правомірності права власності на це майно. Оскільки в підготовчому засіданні не встановлено наявності договору між позивачкою та відповідачем або інших домовленостей щодо об`єктів права спільної сумісної власності, то частки майна щодо даного спору є рівними, а отже кожному з них має належати по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 5624288800:01:001:0146. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 9084 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією №39 від 27.05.2024, а тому у зв`язку з визнанням позову відповідачкою позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 4542 грн. судового збору, сплаченого при подані позовної заяви. В той\~же час,\~за цими\~ж правилами\~з відповідачки\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню 4542 грн. витрат на сплату судового збору.

Outcome: approved