Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, заінтересована особа [PERSON] в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та самостійно утримує неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що під час перебування в шлюбі з [PERSON] [INFO] у них народилась спільна дитина [PERSON] . 05 жовтня 2020 року відповідно до рішення суду шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Згідно рішення суду від 13.12.2022 визначено місце проживання дитини з ним, а саме за його місцем реєстрації або проживання. Протягом тривалого часу їх спільна донька проживає разом з ним. Він самостійно займається її вихованням та утриманням. Вказує, що встановлення факту перебування дитини на його утриманні необхідно для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги, вирішення питання про переміщення його з дитиною без згоди матері. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився. Від його представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, вказав, що вимоги заяви підтримує повністю. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання також не з`явилась. Звернулась до суду із письмовою заявою в якій вказала, що не заперечує проти задоволення вимог, просила проводити розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи та взявши до уваги письмові заяви учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку. Заяву про встановлення такого факту [PERSON] пред`явив до суду за правилами окремого провадження. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області, про що складено відповідний актовий запис № 66. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05.10.2020 справа № 716/1338/20 шлюб, укладений між вказаними особами розірвано (а. с. 10). [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 8). Після розірвання шлюбу, їх спільна дитина залишилася проживати з заявником. Останній самостійно займається її вихованням та утриманням. Відповідно до рішення суду від 13.12.2022 (а. с. 11-12) визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з її батьком [PERSON] за місцем його реєстрації або проживання. Той факт, що дитина проживає разом з батьком та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні також підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні від 24.06.2024 (а. с. 17). Дана обставина також вбачається і з Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання заявника від 18.06.2024 № 101 (а. с. 13), довідки із закладу освіти від 18.06.2024 № 144 (а. с. 15). Як на підставу необхідності встановлення такого факту, заявник також вказує можливість в майбутньому отримання ним соціальної відпустки. Як вбачається з Розпорядження від 28.01.2021 № 14-к «Про призначення [PERSON] » (а. с. 18) та довідок Заставнівської міської ради від 01.07.2024 (а. с. 19, 20), то заявник [PERSON] дійсно є працівником органу місцевого самоврядування та не скористався соціальною відпусткою як батько, який виховує дитину самостійно. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд вважає, що заявником доведений факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] . За вказаних обставин та з урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне встановити такий факт в судовому порядку, оскільки це відповідатиме законним правам та інтересам заявника, а також неповнолітньої дитини. Враховуючи наведене,

Outcome: approved