Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

07.05.2024 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника - адвоката Арестової І.В. до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, згідно прохальної частини якої просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.1998 року. Від спільного шлюбу у сторін народились дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач та відповідач досягли згоди і вирішили, що дочка залишиться проживати разом із мамою, а син буде жити разом із батьком, тобто позивачем. З березня 2016 року та по теперішній час син, [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на повному утриманні батька. Відповідач завжди приділяла уваги більше дочці, а тому після розірвання шлюбу з березня 2016 року не бере жодної участі у вихованні сина, розвитку, оздоровленні та лікуванні, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, вихованням та підготовкою до самостійного життя не займається, не телефонує, не приймає участі у матеріальному забезпеченні. Вихованням, духовним розвитком та матеріальним забезпеченням дитини займається виключно батько. Син зареєстрований разом із батьком, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні, дитина перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка №14» Харківської міської ради, в яку на прийом до фахівців дитину приводить батько. [PERSON] навчається у першому класі Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Авторська школа Бойко», до адміністрації шкоди, до педагогів, з метою отримання інформації про успіхи сина звертається батько. Позивач працює та отримує дохід, що є достатнім для належного утримання дитини. Для дитини позивачем створені належні умови для мешкання, виховання та розвитку. Позивач здійснює належний медичний огляд в комунальних та приватних закладах, дитина є розвинутою, доглянутою та вихованою. Вказані факти свідчать про належне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків. У зв`язку із тим, зо протягом тривалого часу невиконання відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , є підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 21.05.2024 року від представника позивача до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.06.2024 року до суду від відповідача [PERSON] до суду надано нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначено, що не заперечує проти задоволенні позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. 24.06.2024 року на адресу суду від представника третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшли пояснення, в яких представник просить розгляд справи проводити за відсутності представника органу опіки та піклування та надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2024 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Арестової І.В. надано заяву з проханням розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Від відповідача [PERSON] в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява з проханням розгляд справи проводити без її участі. Від представника третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в матеріалах справи міститься письмові пояснення з прохання розгляд справи проводити без представника органу опіки та піклування. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, доводи третьої особи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Матеріалами справи встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 01.08.1998 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1018 (вказаний факт встановлено у рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.01.2016 року). Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 16.03.2012 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №638/20791/15-ц від 05.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 25.01.2016 року. З інформаційної довідки з Реєстру терторіальної громади міста Харкова від 23.04.2024 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тобто син зареєстрований та проживає разом із батьком. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 21.06.2024 року №257, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Також даним висновком встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , мешкає разом із батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини. Відповідно до інформації, виданої комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча поліклініка №14» Харківської міської ради, дитина у супроводі батька була на прийомі у педіатра 26.04.2024, 30.04.2024, 02.05.2024. Дані, хто з батьків супроводжував дитину до медичних закладів до 26.04.2024 відсутні. Згідно з наявної документації, до 26.04.2024 [PERSON] був під лікарським супроводом в інших комунальних та приватних медичних закладах. Відповідно до інформації комунального закладу Харківського приватного навчально-виховного комплексу «[INFO]» Харківської області, [PERSON] навчається у школі з першого класу. Батько, [PERSON] , приділяє достатньо уваги навчанню та вихованню сина. Мати, [PERSON] , до адміністрації школи, педагогів, з метою отримання інформації про успіхи сина, не зверталась, шкільних заходів не відвідувала. Адміністрації шкоди відомо, що мати проживає окремо від батька зі старшою донькою, [PERSON] проживає разом із батьком. Малолітній [PERSON] , [INFO] , надав свої письмові пояснення, в яких зазначив, що мешкає разом із батьком більше 5 років та надалі бажає мешкати із батьком. Мати дитини, [PERSON] , надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що її син, [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу мешкає разом із батьком, тому мати підтверджує, що син знаходиться на повному матеріальному забезпеченні [PERSON] . Наведені обставини свідчать про те, що [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У відповідності із частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину. Частиною 1 статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Згідно із частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності із частиною 2 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Як свідчать положення частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні спорів про позбавлення батьківських прав, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню спільної дитини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а також той факт, що сама відповідач підтвердила факт ухилення від батьківських обов`язків, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Враховуючи викладене, а також висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 21.06.2024 року №257, згідно якого представник Департаменту служб у справах дітей підтримує позовні вимоги батька дитини, суд приходить до висновку про задоволення позову позбавлення батьківських прав, адже нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування позивача та їх спільної дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні сина та прийманні участі матері у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, проте вольове небажання виконувати відносно дитини батьківських обов`язків, покладених на неї законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved