Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

До Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство «УкрСиббанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.03.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11317045000, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 157 000,00 грн. терміном 19.03.2038 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати щомісяця наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором, у розмірі 14,5% річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) було укладено договір поруки № 1131704500/2 від 20.03.2008 року. [PERSON] та [PERSON] , як одна й та сама особа ідентифікується за однією датою народження [INFO] та одним РНОКПП [NUMBER] , що вказаний у договорі поруки. Відповідно до умов договору поруки [PERSON] зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. 10.02.2014 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором, що станом на 27.01.2014 року складала 159060.42 грн., з яких: 137313.22 грн. по кредиту, 18859.00 грн. по процентах, 1068.31 грн. та 1819.89 грн. пеня. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.05.2014 року у справі № 208/930/14 встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо погашення боргу. наявність заборгованості, позов Банку задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 159060.42 грн. з яких: 137313.22 грн. по кредиту, 18859,00 грн. по процентах, 1068.31 грн. та 1819.89 грн. пеня. Вирішено питання щодо судових витрат. Після набрання рішенням суду законної сили були отримані виконавчі листи та направлені на примусове виконання. Виконання вказаного рішення тривало з 2014 року по 2023 рік. Погашення боргу здійснювалося частками та у повному обсязі відбулося лише 19.04.2023 року. Розмір, дати та суми нарахування заборгованості по кредиту, процентам, а також розмір, дати та суми погашення заборгованості викладені у довідках розрахунках по кредиту, процентам, які сформовані станом на 18.08.2023 р. шляхом витягу з електронних облікових систем банку та перенесені на паперові носії. Крім того, вважає що за прострочення погашення сум заборгованості, що підлягали стягненню за рішенням суду, необхідно стягнути з відповідачів солідарно 3% річних у сумі 2044.49 грн. та інфляційні у сумі 15615.50 грн., а всього 17659,99 грн. за період прострочення з 18.08.2020 року по 23.02.2022 року. Тому позивач просить суд стягнути на користь АТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] 3% річних у сумі 2044,49 грн., інфляційні у сумі 15615.50 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року відкрито провадження по справі. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, крім того до матеріалах справи долучено відповідь на заперечення відповідно до якого представник позивача просить залишити без розгляду заперечення представника відповідача, та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, до матеріалів справи долучено заперечення на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити в задоволенні стягнення 3% річних та зменшити суму інфляційних витрат. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 20.03.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 11317045000, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 157 000,00 грн. терміном 19.03.2038 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати щомісяця наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором, у розмірі 14,5% річних. 20.03.2008 р. було укладено договір поруки № 1131704500/2 між позивачем та [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ). [PERSON] та [PERSON] , як одна й та сама особа ідентифікується за однією датою народження [INFO] та одним РНОКПП [NUMBER] , що вказаний у договорі поруки. Відповідно до умов договору поруки [PERSON] зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.05.2014 року у справі № 208/930/14 встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо погашення боргу. наявність заборгованості, позов Банку задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 159060.42 грн. з яких: 137313.22 гри. по кредиту. 18859.00 грн. по процентах, 1068.31 грн. та 1819.89 грн. пеня. Вирішено питання щодо судових витрат. Рішення виконано в повному обсязі, що не заперечується сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто сама ст. 625 ЦК України передбачає збільшення 3% річних на підставі договору або закону. Фактично збільшена процентна ставка на прострочену суму боргу передбачена п. 1.3 договору № 1131704500/2 від 20.03.2008 і є збільшеним розміром 3% річних погоджених сторонами і відносить саме до ст. 625 ЦК України, адже врегульовує питання процентів не на суму поточної (непростроченої) заборгованості, а на суму простроченого тіла на яке і можуть нараховуватись 3% річних та інфляційні. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням с правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики с укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Ст. 105 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник повернув основну суму боргу (суму позики). Ці обставини визнаються учасниками справи, тому не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України). Обставини, що встановлені рішенням суду щодо факту прострочення повернення суми боргу (суми позики), також не доказується при розгляді цієї справи, оскільки це встановлено судовими рішеннями (частина четверта статті 82 ЦПК України). Перед судом постало питання, чи може кредитор нараховувати 3% річних та інфляцію на суму боргу, яку вже виконано. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, с договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦПК України). У справі, що розглядається, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, с договори позики. Кредитор має права вимагати від боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сумою боргу у розумінні статті 625 ЦК України с грошова позики, яка підлягала поверненню позичальнику, а не 3% річних та інфляційних, що нараховані за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позики. Факт повернення суми позики визнається та не оспорюється сторонами. Тобто у розумінні статті 599 ЦК України у цій частині (щодо повернення суми позики) зобов`язання припинено виконанням. З матеріалів\~справи,\~неможливо встановити\~дату фактичного\~ виконання\~ рішення, оскільки в Інформації про виконавче провадження наданої позивачем, як доказ відсутня остання сторінка цієї інформації. У якості доказу позивачем надано розрахунок 3% річних за період з 18.08.2020 р. по 23.02.2022 р., та розрахунок інфляційних втрат здійснений самим позивачем, а тому він залежить повністю від волевиявлення однієї сторони. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів суми боргу за основним зобов`язанням за період з 18.08.2020 р. по 23.02.2022 р. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розрахунок 3% річних за період з 18.08.2020 р. по 23.02.2022 р., за кредитним договором складений самим позивачем, а тому не може бути належним та допустимим доказам, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони\~позивача. Відповідно до частини п`ятої\~статті 177 ЦПК України,\~позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). В матеріалах справи відсутнє повідомлення позивача до суду про неможливість з об`єктивних причин подати докази разом з позовною заявою. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не мають для суду заздалегідь встановленої сили.\~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами для підтвердження обставин, на які він посилається, а саме, не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним договором. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed