Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, у якому просив: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частин від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 03.06.2024 року і до досягнення повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 2013 року він та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у позивача та відповідача народився син - [PERSON] . 27 січня 2015 року позивач та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську. Однак після реєстрації шлюбу, у період з 2016 по 2017 роки у відповідача почав зникати інтерес до сімейного життя. Спочатку зник інтерес до позивача, як подружжя, а згодом і до дитини. Відповідачка проводила окреме від сім`ї життя, у 2017 році виїхала з дому, залишивши позивачу малолітню дитину і почала співмешкати з іншим чоловіком. Відновити сімейні стосунки позивачу не вдалося. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 29.03.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка прізвище не змінювала. Позивач наголошує, що за весь період з моменту народження сина і до цього часу жодних коштів та іншої допомоги на утримання від відповідачки він не отримує і не отримував. Його син проживає разом із ним і перебуває на утриманні позивача. У зв`язку з невиконанням відповідачкою батьківських обов`язків в частині утримання їхнього з позивачем сина, позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду з первісною позовною заявою про стягнення аліментів на дитину. Дитина дорослішає і почав розуміти, що мати самоусунулась від виховання та жодним чином не приймає участь у його житті. У зв`язку з цим, через соціальні мережі, наприкінці 2022 року позивач розшукав колишню дружину і попросив проявити зацікавленість до сина, хоча б символічно періодично дарувати невеликі подарунки. Однак відповідачка пояснила, що не може надавати матеріальну допомогу, пояснюючи, що вона не працює і в неї немає зайвих коштів. Після питання про утримання дитини, відповідачка взагалі перестала відвідувати дитину та бачитися з ним. Позивач зазначає, що має постійний дохід, а отже може утримувати дитину самостійно, без допомоги відповідача. Позивач одноособово виховує дитину. З моменту народження сина і до часу звернення до суду, дитина проживала і проживає разом з позивачем, за одним і тим самим місцем проживання. З 2022 року відповідачка, яка є матір`ю малолітнього [PERSON] , не бачила сина жодного разу, будь-яких коштів або іншої допомоги на утримання від відповідачки позивач не отримує і не отримував. Позивач зазначає, що створив всі необхідні умови для отримання сином освіти, в тому числи для онлайн занять, відвідує з сином різні гуртки розвитку, такі як малювання, та спорту - футбол, піклується здоров`ям дитини - уклав в 2018 році з сімейним лікарем декларацією, супроводжує сина під час відвідування лікаря. У перші роки, коли відповідачка покинула позивача та сина, позивач створив всі належні і комфортні умови для того, щоб син не страждав психологічно. Був змушений звернутися до дитячого психолога за психологічною допомогою, бо дитина сумувала за матір`ю. Крім того, відповідачка схильна до зловживання міцними алкогольними напоями. Декілька разів в 2016 році, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння відповідачка влаштовувала дома, у присутності дитини, гучні конфлікти. У зв`язку з цим у 2016 році позивач був вимушений влаштувати відповідачку до реабілітаційного центру, забезпечуючи матеріальні та побутові потреби, постійно слідкував за нею, сподіваючись на зміну поведінки та способу життя на більш свідоме, з розумінням необхідності бути матір`ю для дитини. Позивач вважає, що його син має право на щасливе дитинство, тому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 19 червня 2024 року було відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 41). Ухвалою суду від 01 липня 2024 року було закінчено підготовче провадження по справі (а.с. 53). Позивач та представник позивача у судовому засіданні надали пояснення по суті позову, заявлені вимоги підтримали, наполягали на їх повному задоволенні. Крім того, [PERSON] зазначив, що з відповідачем однією сім`єю вони не проживають з 2017 року, їх стосунки не склалися, дружина схильна до зловживання міцними алкогольними напоями, перебувала в реабілітаційному центрі, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, пояснюючи це небажанням і неможливістю виконувати свої батьківстві обов`язки, також «творчістю своєї натури». Участі в житті дитини [PERSON] ніколи не приймала і приймати в подальшому не бажає. Забезпеченням належного рівня життя, розвитком та навчанням дитини позивач займається особисто. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що про позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] не заперечує, справу просила розглядати за її відсутністю, не має бажання та часу бути присутньою в судових засіданнях, матеріальних коштів на сплату аліментів не має, оскільки не працює. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в який просила розглянути справ без її участі, з матеріалами справи ознайомлена та надала відповідний висновок органу опіки та піклування. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Як зазначає позивач у позові, з 2013 року [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , на підтвердження чого позивачем надано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 27.08.2014 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області. (а.с. 30). 27 січня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 29.03.2019 року по справі № 183/7039/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 29). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, витягу № 819, виданого старшим інспектором відділу реєстрації та обліку громадян, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на даний час проживає разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Матір [PERSON] з дитиною не спілкується. У вихованні дитини участі не приймає. З класним керівником на зв`язок ніколи не виходила, на батьківські збори не з`являвся. Зазначене підтверджено характеристикою. За характеристикою учня 3-Г класу Ліцею № 6 м. Новомосковська [PERSON] , додатково судом встановлено, що батько, [PERSON] , піклується про здоров`я та розвиток сина. Контролює виконання ним домашніх завдань, підтримує тісний зв`язок з класним керівником з питань навчання сина, а також завжди відвідує класні батьківські збори (а.с. 33). В матеріалах справи також наявна характеристика [PERSON] , складена ТОВ «ТПК ПРОМЛІФТСЕРВІС», відповідно до якої на адресу [PERSON] скарги та заяви не поступали, правила загального проживання в будинку не порушує, проживає разом з малолітнім сином (а.с. 34). Суд встановив факт неодноразових звернень [PERSON] зі своїм сином [PERSON] до психотерапевта. Відповідно до Довідки психолога комунального підприємства «Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування» № 520 від 05.06.2024 року, позивач разом з сином пройшли цикл психокорекції, сімейної психотерапії, психоосвітні сесії. На психомалюнку «Моя сім`я» [PERSON] намалював поруч з собою тільки батька, якого тримає за руку, що підкреслює гармонійне відношення в сім`ї (а.с. 35, 36). За місцем проживання позивача було проведено акт обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини, у відповідності до якого батьком створені всі умови для виховання дитини, у будинку чисто, батько готує їжу, дитина доглянута, привітна, охоче вступають у розмову, однак уникає розмов про матір (а.с. 39). Аналіз всіх поданих письмових доказів свідчить про те, що відповідач неналежно ставиться до своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу позбавлення батьківських прав, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. [PERSON] є батьком малолітньоїдитини, а тому має право на звернення до суду з таким позовом. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків з виховання дітей, визначених ст. 150 СК України, не виконує встановленого рішенням суду обов`язку щодо утримання дітей, не сплачує аліментів. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Рішеннями виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 09липня 2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. ). За змістом ч.2-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як передбачено ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки за нормою ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів відповідно до ч.1 ст.182 СК України суд має врахувати низку визначених у нормі права обставин. Проте, матеріали справи відповідних доказів не містять, особливостей стану здоров`я дітей, що б зумовлювало збільшення судом розміру аліментів, ніж це передбачено загальними нормами сімейного законодавство, учасниками справи не повідомлено. Відомості про майновий стан, доведений розмір витрат, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суду не надані. Інших обставин, що мають істотне значення, судом під час розгляду справи не встановлено. Крім того, як передбачено ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Підстав для застосування норми ч.3 ст.182 СК України у даній справі не встановлено. Вказаною нормою передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов до суду пред`явлено 05.06.2024 (а.с.1). Також суд враховує, що за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тому, враховуючи доведеність тієї обставини, що дитина перебуває на утриманні у батька [PERSON] , суд на підставі наведених вище норм, у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 05.06.2024, до досягнення дитиною повноліття. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо розміру щомісячних особистих витрат та коштів, необхідних на утримання дітей. Проте, суд враховує, що встановлений чинним законодавством мінімальний гарантований розмір аліментів, необхідний для їх утримання та виховання, підлягає захисту та має бути достатнім. Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає його законним інтересам. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. На підставі викладено та

Outcome: approved