Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Солодовник Вікторія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позові посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 5,840 га, кадастровий номер 1222382000:01:0001:0963, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала йому згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія І-ДП № 099943 від 16.11.2000 року, та домоволодіння в [ADDRESS] з приватизованою присадибною земельною ділянкою площею 0,8000 га згідно з Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП від 26.11.1997 року. Присадибна земельна ділянка включає земельну ділянку площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1222382000:02:002:0955, та земельну ділянку площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222382000:02:002:0972. Позивач та [PERSON] , рідний брат - [PERSON] є спадкоємцями першої черги по закону в рівних частинах. У встановлений строк позивач та відповідачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Між спадкоємцями було досягнуто згоди на спадкування майна в іншому порядку, а саме: земельна ділянка площею 5,840 га, кадастровий номер 1222382000:01:0001:0963, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, - успадковується позивачем та відповідачем [PERSON] в рівних частинах, а домоволодіння в [ADDRESS] з приватизованою присадибною земельною ділянкою площею 0,8000 - успадковується відповідачкою [PERSON] . Позивач отримала відмову приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Солодовник В.В. Позивачка прохає визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на частину земельної ділянки площею 5,840 га, кадастровий номер 1222382000:01:0001:0963, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія І-ДП № 099943 від 16.11.2000 року. Ухвалою від 06 травня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою від 06 червня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Солодовник В.В. копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 25 червня 2024 року закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та пояснила, що вона та відповідачі вчасно звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Вони між собою домовилися про розподіл майна, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину та роз`яснив, що їм необхідно звернутися з позовом до суду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив позов задовольнити, суду пояснив, що він, [PERSON] та [PERSON] у передбачений строк звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Вони між собою домовилися про розподіл майна, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщини. Чи укладали вони договір між собою про розподіл майна у нотаріуса, він не пам`ятає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Солодовник Вікторія Володимирівна у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження батьками відповідача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Згідно свідоцтва про шлюб позивачка уклала 01.05.1993 року шлюб з [PERSON] та після укладання шлюбу їй присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 16). Згідно свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу дружині залишено дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с. 17). Згідно свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] помер (а.с. 18). Згідно технічного паспорту на будинок від 10.01.2006 року та інформаційної довідки КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 11.04.2024 року право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] значиться за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.01.2006 року, виданого виконавчим комітетом Дмухайлівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно рішення № 3 від 17.01.2006 року (а.с. 19-21, 24). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП від 26.11.1997 року [PERSON] є власником земельної ділянки на території с. Дмухайлівка Дмухайлівської сільської ради, площею 0,800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,20 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,60 га. (а.с. 22). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 099943 від 06.11.2000 року [PERSON] є власником земельної ділянки на території Дмухайлівської сільської ради, площею 5,840 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 23). Із спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] 21.06.2022 року з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася дружина - відповідач [PERSON] , (а.с. 63), донька - позивачка [PERSON] , (а.с. 68), син - відповідач [PERSON] (а.с. 74). 11.04.2024 року позивач [PERSON] звернулася з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 5,840 га в межах згідно з планом, розташованої на території Дмухайлівської сільської ради Новомосковського (Магдалинівського) району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 103). Постановою приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Солодовник В.В. від 11.04.2024 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 5,840 га, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки є інші спадкоємці за законом. (а.с. 105). Постанова нотаріуса мотивована тим, що з заявами про прийняття спадщини у призначений законом термін до нотаріальної контори звернулася [PERSON] , крім неї спадкоємцями за законом є дружина [PERSON] , та син [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст.1217,1223 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Відповідно до ст.ст.1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, зокрема шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Тобто, дана правова норма встановлює презумпцію рівності часток у спадщині спадкоємців за законом. Принцип рівності часток спадкоємців може бути змінений за усним договором між ними, якщо його предметом є рухоме майно, або за письмовим, нотаріально посвідченим договором, якщо його предметом є нерухоме майно або транспортні засоби. Таким чином, законом встановлено, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, окрім випадків, коли спадкодавець, склавши заповіт, сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємці за законом мають право змінити розмір спадкових часток на підставі окремого договору про це. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці за законом, які належним чином прийняли спадщину після смерті батька та чоловіка [PERSON] , письмового нотаріально посвідченого договору щодо зміни розміру їх часток в успадкованій земельній ділянці не укладали. У судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] суду пояснили, що спадкоємці між собою дійшли згоди про поділ спадкового майна. За положеннями статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За пунктами 4.8 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Доводи позивача та відповідача [PERSON] відносно того, що між спадкоємцями досягнуто усної згоди щодо зміни розміру частки у спадщини та неможливості вирішення даного питання в позасудовому порядку, окрім судового порядку, суд не бере до уваги, оскільки таке твердження суперечить ст. 1267 ЦК України та п. 4.8 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, відповідно до яких спадкоємці можуть за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Суду не надано доказів того, що спадкоємці зверталися до нотаріуса щодо посвідчення договору про зміну розміру частки у спадщини. Так, частиною третьою статті 1267 ЦК України передбачено право спадкоємців на зміну розміру часток у спадковому нерухомому майні, проте укладання такої письмової угоди можливо лише в нотаріальному порядку, тоді як суд не може підміняти собою нотаріуса, який за законом уповноважений посвідчувати цю угоду, оскільки визнання права власності на спадкове майно можливо тільки у разі наявності спору та неможливості іншим (позасудовим) шляхом захистити свої права. Поділ спадкового майна оформлюється договором спадкоємців, а за відсутності згоди - судовим рішенням. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Із спадкової справи вбачається, що сторони не зверталися до нотаріуса з письмовим договором щодо розподілу спадкового майна. Отже, за встановлених у даній справі обставин суд не може визнати право власності за позивачем на частку земельної ділянки. Щодо визнання відповідачами позову, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України). Проте, з огляду на вищевикладене, визнання позову [PERSON] та [PERSON] суперечить закону (ст. 1267 ЦК України). За таких обставин, визнання позову відповідачами не має правового значення. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed