Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що вона є власником 1/3 частки квартири, у якій відповідач зареєстрований, але не проживає з 2019 року. Опору на проживання останньому у квартирі вона не чинила, останній не підтримує зв`язку, не утримує житло та не сплачує житло-комунальні послуги. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Балла В.В., надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, в разі неявки в судове засідання відповідача просив винести заочне рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов з посиланням на докази, якими він обґрунтовується, не надав. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Права власника житлового будинку, квартири визначені у статті 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON] та члени його родини: позивач по справі, [PERSON] та відповідач по справі, [PERSON] є власниками квартири (в рівних частинах по 1/3 кожному власнику), за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, посвідченого Лозівською міською радою Харківської області від 25.11.201, згідно розпорядження міського голови від 23.11.2010 за №353/2. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будівлі осіб, відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області №670 від 08.02.2022, у квартирі, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 24.07.1991 по теперішній час, [PERSON] , [INFO] з 03.01.2019 по теперішній час та [PERSON] , [INFO] по теперішній час. Як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивачем на підтвердження своїх вимог щодо не проживання відповідача у квартирі, за адресою: [ADDRESS] , де останній зареєстрований, було надано лише ксерокопію паспорту на ім`я [PERSON] виданого УМВД росії по тульській області від 26.02.2021. Правовою підставою обґрунтування позовних вимог позивач зазначив ст.72 Житлового кодексу України, за змістом якої, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач по справі, [PERSON] , є співвласником квартири (1/3 частки), за адресою: [ADDRESS] . За вимогами частин 1,2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. За приписами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи викладене, зважаючи на зміст права власності, його непорушність, суд не може взяти до уваги аргументи позивача щодо обмеження права користування відповідача квартирою, за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач та відповідач є рівноправними власниками квартири (1/3 частки кожний), що має статус приватної спільної часткової власності. Здійснення відповідачем перешкод позивачу у праві користування та розпорядження нерухомістю не доведено належними та допустимими доказами. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed