Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати особистою приватною власністю за [PERSON] житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26,3 кв. м, житловою площею 21,4 кв. м, розташований на земельній ділянці, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 1220382500:05:002:0031, площею 0,25 га. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.10.2011 року на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю.В. позивачка придбала житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] загальною площею 26,3 кв. м, житловою площею 21.4 кв. м, розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 1220382500:05:002:0031 площею 0.25 га, яка знаходилась у постійному користуванні у продавця, була не приватизована, вартість житлового будинку 25000,00 грн. Будинок був придбаний за кошти батьків позивачки. На момент вчинення правочину позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] . На підставі рішення Вільненської сільської ради від 18.10.2012р. за №129-17/VI позивачці складено Державний акт на право власності на земельну ділянку. 25 серпня 2018 року Апостолівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. 31 серпня 2021 року Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місії Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « [PERSON] ». На даний час позивачка не має можливості продати будинок та земельну ділянку у зв`язку з тим, що відповідач має записи у Єдиному реєстрі боржників, таким чином порушено її право розпорядження своїм майном, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове\~засідання повторно\~не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Разом з тим, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128\~ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до\~ст.280\~ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У ст.\~55\~Конституції України зазначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.08.1993 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис №13. Після укладення шлюбу присвоєно позивачці прізвище « [PERSON] » (а.с.9). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Ю.В., [PERSON] придбала житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26,3 кв. м, житловою площею 21,4 кв. м, розташований на земельній ділянці, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 1220382500:05:002:0031, площею 0,25 га (а.с.12-13). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , виданого 25.08.2018 року Апостолівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний, актовий запис №36 (а.с.10). 31.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис №495. Після укладення шлюбу присвоєно позивачці прізвище « [PERSON] » (а.с.11). Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №10517607 від 17.10.2011 року, наданого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю.В., до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація правочину, найменування правочину: договір купівлі-продажу, реєстраційний номер: 4689943. Набувач [PERSON] . Адреса: [ADDRESS] (а.с.14). Згідно Витягу про Державну реєстрацію прав, наданого КП «Апостолівське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 32046592 від 15.11.2011 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.14об). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] на підставі рішення Вільненської сільської ради від 18.10.2012р. за №129-17/VI є власником земельної ділянки площею 0.2500 га за адресою - [ADDRESS] . Цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.15). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До того висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року №6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі №6-3999цс17. Так, в ухвалах Верховний Суд України від 01.02.2012р. та 06.05.2012р. суд касаційної інстанції на підставі ст.57 СК України дійшов висновку про те, що придбана під час шлюбу одним із подружжям за власні кошти квартира за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності іншої квартири, є його особистою власністю. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті коні ти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень. Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року (справа №214/6174/15-ц). Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування сулами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування;\~3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам\~по собі\~факт придбання\~спірного майна\~в період\~шлюбу не\~є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved