Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєву А.І. Предметом позову було визнання протиправними дії ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка Бугрова Володимира Анатолійовича, які полягають у невиконанні ним зобов`язань, щодо Колективного Договору КНУ, стосовно звільненого працівника [PERSON] , а саме: Розділу 6. Оплата праці п. 6.1. Ректор зобов`язується: п. 6.1.13. При звільненні працівника виплачувати належні йому суми в день звільнення, а в разі порушення цього строку з вини університету - серед заробіток за весь час затримки. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2024 року відкрито провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , працював у КНУ ім. Т.Шевченка з 1996р. 07.11.2014 р. позивач був звільнений з КНУ ім. Т.Шевченка. При звільненні належні суми в день звільнення не були виплачені в повному обсязі. 31.01.2020р. [PERSON] звернувся, за захистом своїх прав, до Шевченківського районного суду м. Києва, з позовом стосовно стягнення з КНУ ім. Т. Шевченка недоплаченої заробітної плати за вересень 2014р., справа № 761/3493/20. 11.11.2020р. суд задовольнив позов і виніс рішення про стягнення з КНУ ім. Т. Шевченка на користь [PERSON] недоплаченої заробітної плати в сумі 118,61 грн. 12.12.2020р. Рішення набрало законної сили. В КНУ ім. Т. Шевченка укладено Колективний договір, який схвалено конференцією трудового колективу 18.03.2008р. та зареєстровано в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської РДА за реєстровим номером 231 від 09.04.2008р. В січні 2021р. позивач звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві. 12.02.2022р. з КНУ ім. Т. Шевченка примусово були стягнуті зазначені кошти. КНУ ім. Т. Шевченка затримав остаточний розрахунок зі звільненим працівником на 14 місяців та всупереч з п.6.1.13. Колективного Договору КНУ досі не виплатив [PERSON] середній заробіток за весь час затримки. Вищевикладене свідчить, що ректор КНУ ім. Т. Шевченка Бугров В.А. не виконує свої зобов`язання щодо Колективного договору КНУ ім. Т. Шевченка. 11.09.2023р. позивач надіслав звернення до КНУ ім. Т. Шевченка ректору Бугрову В.А. , з приводу невиконання ним своїх зобов`язань щодо Колективного договору. 14.09.2023р. звернення було отримано представником КНУ. В порушення ч.1 ст.20 ЗУ «Про звернення громадян» ректор КНУ ім. Т. Шевченка Бугров В.А. проігнорував звернення та залишив його без відповіді. У зв`язку із викладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача за захистом своїх прав. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що у даному позові [PERSON] не вказує яке саме своє порушене право чи інтерес він має намір захистити внаслідок реалізації його позовної вимоги. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що позивач не обрав ефективний спосіб захисту, який забезпечить поновлення його порушених прав. Позивач подав до суду відповідь на відзив. Позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої зазначив, що відповідно до п.6.1.13. Колективного договору КНУ ім. Тараса Шевченка має виплатити звільненому працівнику [PERSON] середній заробіток за весь час затримки, з вини університету, остаточного розрахунку, який становить суму в 73550,40 грн. Предметом позову є: 1. Визнання протиправними дії ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка Бугрова Володимира Анатолійовича, які полягають у невиконанні ним зобов`язань, щодо Колективного договору КНУ, стосовно звільненого працівника [PERSON] , а саме: Розділу 6. Оплата праці п. 6.1. Ректор зобов`язується: п. 6.1.13. При звільненні працівника виплачувати належні йому суми в день звільнення, а в разі порушення цього строку з вини університету - серед заробіток за весь час затримки. 2. Зобов`язання КНУ ім. Т. Шевченка виконати п.6.1.13. Колективного Договору КНУ ім. Т. Шевченка,шляхом виплати [PERSON] середнього заробітку, за час затримки виплати належних йому сум, в день звільнення, з вини університету за період з 12.02.2020р. по 12.02.2022р. в розмірі 73550,40 грн. Відповідач подав до суду відзив на збільшення позовних вимог, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що факт затримки виплати всіх належних при звільненні сум був встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 р. у справі №761/3493/20, яке набрало законної сили 12.12.2020 р. Тоді ж цей факт став відомий і [PERSON] . Отже, дана позовна вимога могла бути заявлена позивачем з 12.12.2020 р. протягом трьох місяців. Отже, з урахуванням зазначених правових норм позовна вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум в день звільнення за період з 12.12.2020 р. по 12.02.2022 р. підлягає залишенню без розгляду. Крім того, позивач не обґрунтував період, за який він просить стягнути з відповідача кошти, оскільки початком такого періоду він вказує 02 лютого 2020 року, тоді як жодної події, яка могла б покласти початок відліку періоду стягнення в цей день не відбулось. У разі задоволення судом заяви позивача про збільшення позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії у цій справі, Університет просить суд застосувати принцип співмірності. Законом № 2352-IX від 01.07.2022 стаття 117 КЗпП України викладена в новій редакції, яка передбачає обмеження виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки до шести місяців. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому виправив описку у періоді нарахування середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум в день звільнення за період з 12.12.2020 р. по 12.02.2022 р., крім того, зазначив, що враховуючи введення в Україні режиму воєнного стану, є поважні причини пропуску тримісячного строку для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні, яке відбулось 17.07.2024, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. В судовому засіданні, яке відбулось 17.07.2024, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка з 1996р. 07.11.2014р. [PERSON] був звільнений з ім. Т. Шевченка. При звільненні належні суми в день звільнення не були виплачені в повному обсязі. 31.01.2020р. [PERSON] звернувся, за захистом своїх прав, до Шевченківського районного суду м. Києва, з позовом стосовно стягнення з КНУ ім. Т. Шевченка недоплаченої заробітної плати за вересень 2014р., справа № 761/3493/20. 11.11.2020р. Шевченківський районний суд м. Києва задовольнив позов [PERSON] , ухвалив рішення про стягнення з КНУ ім. Т. Шевченка на користь [PERSON] недоплаченої заробітної плати в сумі 118,61 грн. В КНУ ім. Т. Шевченка укладено Колективний договір, який схвалено конференцією трудового колективу 18.03.2008р. та зареєстровано в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської РДА за реєстровим номером 231 від 09.04.2008 р. Зазначений Колективний договір є двосторонньою угодою між роботодавцем, профспілкою, тобто КНУ ім. Т. Шевченка та найманими працівниками, як нормативний документ, який відповідно до чинного законодавства регламентує та регулює трудові, соціально-економічні відносини між роботодавцем і трудовим колективом університету, гарантує захист прав і інтересів працівників університету. Відповідно до Колективного договору КНУ ім. Т. Шевченка: Розділ 1. Сторони договору та їх повноваження п.1.1. Сторонами цього Колективного Договору є: ректор КНУ з однієї сторони і трудовий колектив університету в особі голови профспілкової організації, з другої сторони. п. 1.5.1. Ректор забезпечує та контролює виконання Колективного Договору , інформує профорганізацію про хід його виконання... Розділ 3. Сфера дії положень Договору п.3.1. Сторони підтверджують реальність забезпечення прийнятих зобов`язань і обов`язковість виконання умов цього Договору. п.3.3. Положення цього Договору поширюється на всіх співробітників та є обов`язковими як для ректора, так і для всіх співробітників КНУ. п.3.4. Сторони визнають Договір нормативним актом, його норми і положення мають пряму дію і не потребують дублювання окремими наказами, і є обов'язковими до виконання. Розділ 6. Оплата праці п.6.1. Ректор зобов`язується: п.6.1.13. При звільненні працівника виплачувати належні йому суми в день звільнення, а в разі порушення цього строку з вини університету - середній заробіток за весь час затримки. Розділ 13 Правові гарантії Колективного Договору п.13.2....Норми і положення Колективного Договору обов`язкові для ректора та співробітників апарату профорганізації університету. За порушення і не виконано зобов`язання колективного договору встановлено адміністративну та дисциплінарну відповідальність, аж до звільнення з роботи (Закону України "Про колективні договори і угоди"). В січні 2021р. [PERSON] звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві. 12.02.2022р. з КНУ ім. Т. Шевченка примусово були стягнуті на користь [PERSON] кошти у розмірі 118,61 грн. 11.09.2023р. [PERSON] надіслав до КНУ ім. Т. Шевченка звернення до Бугрова В.А. , з приводу невиконання ним своїх зобов`язань щодо Колективного Договору. 14.09.2023р. звернення було отримано представником КНУ ім. Т. Шевченка. Відповідь на звернення [PERSON] отримана не була. Розмір заробітної плати позивача [PERSON] відповідно до довідки про доходи № 252 від 28.01.2020р. за вересень 2014 року становить 5250,06 грн. із розрахунку 168 робочих годин, що дорівнює 21 робочих днів (168 годин/8 годин = 21 день) та в жовтні 2014 року 5257.44 грн. за 184 робочих годин що дорівнює 23 робочих дні (184 годин/8годин=23 день). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частини перша статті 2 ЦПК України) Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до cт. 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. працю і мають права юридичної особи. Колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони (частина 1 ст. 12 КЗпП України). Статтею 18 КЗпП України гарантовано, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ст.5 Закону України "Про колективні договори і угоди" умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ст.18 Закону України "Про колективні договори і угоди" на осіб, які представляють роботодавця чи профспілки з вини яких порушено чи не виконано зобов`язання щодо колективного договору, угоди, накладається штраф до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і вони також несуть дисциплінарну відповідальність аж до звільнення з посади. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляд на те, що КНУ ім. Т. Шевченка не виконало вимоги пп.6.1.13. п.6.1 Розділу 6 Колективного Договору, щодо виплати працівнику в день звільнення належні йому суми, та після набрання законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020р. у справі №761/3493/20, не виконало перед [PERSON] зобов`язань по виплаті належних сум, суд дійшов висновку, що підлягають визнанню незаконними дії ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка, які полягають у невиконанні п. 6.1.13 Колективного договору Київського національного університету імені Тараса Шевченка, стосовно звільненого працівника [PERSON] . Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки належних звільненому працівникові сум на підставі ст.117 КЗпП України, суд вважає необхідним зазначити наступне. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З даного приводу варто врахувати позицію Верховного Суду у Постанові по справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019, у якій суд визначив наступне: «...Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України(зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Так, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків...». Схожа позиція викладена і у Постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року по справі №569/6583/16-ц, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13-ц). Також щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд вважає, що при прийнятті рішення по справі є доцільним застосувати висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, суд, виходячи з розміру несвоєчасно виплачених при звільненні позивачу сум, а також застосовуючи принцип співмірності дійшов висновку про зменшення розмір відшкодування, передбаченого п. 6.1.13 Колективного договору та ст. 117 КЗпП України, та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 5000,00 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України введено карантин. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID -19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року доповнено пунктом 12 ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин відмінено з 1 липня 2023 року. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року доповнено пункт 19 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто, у державі запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, то їх продовження в період дії карантину, воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу законів, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 920/724/21. У зв`язку із викладеним, суд відхиляє доводи відповідача про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що у період дії карантину, воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial