Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив суд визначити місце проживання їх з відповідачем доньки - [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обґрунтування позову посилався на те, що 29.05.2024 р. рішенням Христинівського районного суду Черкаської області шлюб між ним та відповідачем розірвано. Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] . Спільне проживання та ведення господарства між ним та відповідачем фактично припинені. Вони не підтримують зв`язок. Малолітня донька проживає з ним за власним бажанням. Дитина перебуває на його утриманні. Тому необхідно визначити місце проживання разом з ним. Ухвалою суду від 13.06.2024 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просив суд задовольнити позов повністю. Малолітня [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає разом зі своїм батьком і бажає залишитись проживати саме з ним. Батько займається її вихованням, забезпечує її усім необхідним, організовує її відпочинок, піклується про її здоров`я, допомагає у навчанні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась надала до суду заяву, в якій зазначила, що заперечує проти задоволення заяви [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком та просить суд визначити місце проживання дитини з нею. Представник третьої особи Піддубняк Н.В. у судовому засіданні зазначила, що вважає можливим визначити місце проживання дитини разом із батьком. Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29.05.2024 р., справа №706/639/24 - розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Судом також встановлено, що сторони відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Донька сторін проживає з батьком - позивачем [PERSON] за власним бажанням. Дитина перебуває на його утриманні. Відповідно до ч.1 та 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. За приписами ч.1, 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч.1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, донька сторін проживає з батьком, у квартирі [ADDRESS] , що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Згідно висновку органу опіки та піклування Христинівської міської ради від 05.06.2024 р. № 558-03-12 вбачається, що орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Законодавцем визначено, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 200/952/18 від 15.01.2020 р. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує дитину матеріально та піклується про неї, проявляє батьківську турботу, цікавиться станом здоров`я та успіхами. Відповідач проживає окремо від позивача та дитини. Враховуючи все вищевикладене, беручи до уваги інтереси малолітньої [PERSON] , висновок виконавчого комітету Христинівської міської ради «Про визначення місця проживання», суд дійшов висновку про задоволення позову про визначення місця проживання дитини з батьком - [PERSON] , що буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки дитина проживала разом з батьком, батьком створено належні побутові умови, які забезпечують сталий та гармонійний фізичний, психічний та емоційний розвиток дитини, батько піклується про неї, виховує, утримує та проявляє турботу. Таким чином, судом встановлено, що на даний час залишення дитини сторін по справі, на проживанні разом з батьком, не суперечитиме інтересам доньки, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Визначення ж місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного,

Outcome: approved