Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

27 березня 2024 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси із заявою, в якій просила встановити факт належності їй, [PERSON] , свідоцтва від 16 липня 1999 року про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності на частку в квартирі, виданого Управлінням житлового-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради № 132986 від 16 липня 1999 року, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 19-11994, на праві сумісної власності належить частка квартири [ADDRESS] . Заявниця вказує, що при видачі свідоцтва про право власності на житло (квартиру) в ньому була допущена помилка, яка перешкоджає її володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Ухвалою суду від 03.04.2024 року заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 947/10499/24. В судове засідання заявниця [PERSON] з`явилася, надала особисті пояснення щодо заяви, оригінали доказів для дослідження судом, та просила суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання не з`явився. Неявка представника заінтересованої особи не перешкоджає розгляду справи, оскільки її матеріали є повними та достатніми. В ході розгляду справи суд вважає заяву [PERSON] такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з п. 5 ч. 2\~ст.\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ч. 2\~ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , [INFO] , громадянка України, отримала Свідоцтво про право власності на житло від 16 липня 1999 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 60.7 кв.м., вартістю на момент приватизації 10 грн. 93 коп., виданого на підставі розпорядження органу приватизації № 132986 від 16 липня 1999 року. В зазначеному Свідоцтві прізвище заявниці записано, як « [PERSON] », що не збігається із записами у офіційних документах, виданих державними установами, а саме, - з записом прізвища заявниці в паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому Київським РВ УМВС України в Одеській області та РНОКПП, де прізвище заявниці зазначене, як « [PERSON] ». Отже правильним написанням прізвища заявниці українською мовою є « [PERSON] ». Факти, на які посилається заявниця у своїй заяві підтверджуються достатніми та допустимими доказами, оригінали яких безпосередньо досліджені судом. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Суд розглядає справи про встановлення факту, згідно до ч. 1 п. 6 ст. 315 ЦПК України, щодо належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявниці важливо не як саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. З представлених доказів вбачається, що доводи заявниці є законними та обґрунтованими. Суд, розглядаючи справу повно, всебічно та об`єктивно, доходить висновку, що заява підлягає задоволенню. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved