Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Виклад позиції позивача. 20.03.2024 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Райгородської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи її тим, що з 2018 року він проживав із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в м. Миколаїв ними було народжено доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя між ними не склалось, що стало причиною розірвання шлюбу, яке мало місце офіційно в 2023 року, про що свідчить рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року. Після початку збройної агресії військ російської федерації і переїзду в с. Червоне Гайсинського району в квітні місяці 2022 році, де сторони отримали статус внутрішньо переміщених осіб, колишня дружина відповідачка [PERSON] , зловживаючи спиртними напоями, почала вкрай неналежно відноситись до своїх батьківських обов`язків щодо спільної малолітньої дитини. Позивач, його батьки і малолітня дочка [PERSON] проживають за зареєстрованою як внутрішньо переміщені особи, адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на те, що позивач зараз перебуває у лавах Збройних Сил України, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні. Мати дитини матеріальної допомоги на її утримання взагалі не надає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, практично зовсім не спілкується з нею, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, так як це встановлено у ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Дитина не отримує від матері жодного подарунку у святкові дні, жодної іграшки, тощо. Відповідачка взагалі живе своїм життям, не цікавиться дитиною. Ні позивач, ні його батьки ніколи не перешкоджали відповідачці бачитись із дитиною, хоча вона такого бажання не проявляла. Згідно постанови Немирівського районного суду від 09 жовтня 2023 року відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 184 КпАП України за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки. Все вищезазначене вище свідчить виключно про одне - відповідачка [PERSON] повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, що, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, є підставою для позбавлення її батьківських прав. Внаслідок цього, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на утримання доньки. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 27.03.2024 року. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи. 25.04.2024 року від представника третьої особи на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, не заперечує щодо задоволення позовної заяви. 28.06.2024 року від відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, оскільки не має можливості з`явитися у судове засідання. Щодо позбавлення батьківських прав не має заперечень. Просить стягувати із неї аліменти на утримання дитини у мінімальному розмірі. 10.07.2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримує у повному обсязі та просить її задовольнити. Інших заяв і клопотань від позивача та відповідача по справі не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 27.03.2024 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання по справі. У підготовчому судовому засіданні представник позивача, адвокат Кіцула В.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позовну заяву. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Миколаїв, Миколаївської області. ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року, що набрало законної сили 11.01.2024 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 червня 2018 року Карабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 198 розірвано (а.с.8-9). [PERSON] , [INFO] , взята на облік внутрішньо переміщених осіб та її фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.10). Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 01 березня 2024 року, затвердженого начальником у справах дітей Райгородської сільської ради, за адресою с. Червоне, вул. Першотравнева, 19, Гайсинського району Вінницької області проживають: [PERSON] (дочка), [PERSON] (батько), [PERSON] (бабуся), [PERSON] (дідусь). Фактичний догляд за [PERSON] на даний час здійснюють дідусь та бабуся. Батько служить в ЗСУ, а матір проживає окремим життям, здоров`ям та вихованням доньки не цікавиться. Матір належним чином не виконує свої батьківські обов`язки (а.с.13). Відповідно до характеристики, виданої старостою Райгородської сільської ради 13.03.2024 року, [PERSON] за роки проживання в с. Червоне проявила себе виключно з негативного боку. Безробітна, зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя. На даний час проживає у житловому будинку де розпиваються алкогольні напої та збираються особи асоціальної поведінки. У останньої є неповнолітня дитина, якій вона не приділяє уваги, нехтує її вихованням, погано впливає. Ставлення матері до виконання своїх обов`язків по відношенню до дочки завжди було негативне, вона часто йшла з дому і пропадала на довгий період, не цікавилася її здоров`ям (а.с.14) Постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 09.10.2023 року, що набрала законної сили 19.10.2023 року, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Як вбачається із вказаної постанови, [PERSON] не виконує належним чином обов`язки по догляду та вихованню доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки 12.09.2023 року о 14:00 год. перебуває за місцем проживання з явними ознаками алкогольного сп`яніння, дитину постійно залишає без нагляду, проводить час з особами, які зловживають алкоголем (а.с.16) Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] , затвердженого 12.03.2024 року рішенням виконавчого комітету Райогородської сільської ради, з метою захистку прав та інтересів дитини, враховуючи рекомендації комісії з захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] (а.с.11-12) Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Абзацом 1 і 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» встановлено, зокрема, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ч. 6 ст. 166 СКУ, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Висновки суду Приймаючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, з метою забезпечення належного захисту дитини, суд приймає до уваги висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, а також бере до уваги свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками та ухилення від їх виконання. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та те, що відповідач здорова, працездатна особа та має можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач відомостей, які б могли перешкоджати їй утримувати дитину, суду не надала. Інших доказів матеріали справи не містять тому з урахуванням усіх обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, при подачі позовної заяви [PERSON] був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до п. 35 Пленуму Верховного Суду України від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути із [PERSON] на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1211 грн. 20 коп. Оскільки при поданні позовної заяви позивачем було сплачено 1211,20 грн. судового збору за вимогу про позбавлення батьківських прав та позовна заява підлягає до задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved