Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування завданих збитків, у якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з останнього на його користь 100 572,33 грн., з яких: - 48 753,20 грн. в рахунок вартості відновлювального ремонту; - 11 000,00 грн. борг згідно розписки; - 4 948,51 грн. пеня відповідно до ч. 2 ст. 551, ст. 611 ЦК України; - 5 054,72 грн. - інфляційне збільшення боргу; - 816,00 грн. - 3% річних; - 30 000,00грн. - завдана моральна шкода; - судові витрати у розмірі 2 500,00 грн. за виготовлення звіту автотоварознавчої експертизи № 39/20.11.19 від 01.11.2019 року та 1 500,00 грн. за виготовлення актуалізованого звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 39/20.03.23 від 06.03.2023 року; - 1 073,60 грн. судового збору. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 14.11.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір матеріальної відповідальності № 3920, відповідно до якого [PERSON] було передано транспортний засіб «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , що видане ТСЦ 3246 від 26.09.2018 року. 16.10.2019 року о 22 год. 15 хв., [PERSON] , використовуючи у власних справах автомобіль «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , в м. Києві по вул. Антоновича 59 скоїв зіткнення з автомобілем «Део» реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Відповідно до акту огляду місця ДТП транспортний засіб «Шевроле Авео» отримав наступні пошкодження: переднє праве колесо та гума, переднє праве крило, передні праві двері та ручка, праве дзеркало заднього виду, задні праві двері. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 362797 відповідача [PERSON] визнано винним у порушення п. 10.1 ПДР України за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП. Однак, [PERSON] не погодився з протоколом про адміністративне правопорушення, та вважав, що він не винен у ДТП. 28.10.2019 року, з метою оцінки вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] було проведено автотоварознавчу експертизу. Відповідно до звіту № 39/20.11.19 від 01.11.2019 року вартість відновлювального ремезу становить 35 117,41 грн., а за проведення самої експертизи ним сплачено 2 500,00 грн. В свою чергу, [PERSON] повідомив його, що був на консультації у адвоката та ознайомив його з матеріалами справи про ДТП. Адвокат завірив Морика Г.В., що останній не винен у ДТП та справа стовідсотково виграшна, тому сплачувати йому за відновлення пошкодженого автомобіля буде страхова компанія, в який застрахований автомобіль «Део» реєстраційний номер [NUMBER] . Однак, [PERSON] не мав коштів на правничу допомогу та попросив його позичити ці гроші на сплату послуг адвоката. Так, 05.11.2019 року [PERSON] позичив у нього 5 000,00 грн. на правничу допомогу та почав займатися оскарженням протоколу про адміністративне правопорушення. Далі, в лютому 2020 року [PERSON] ще позичив у нього 1 500,00 грн. на якусь експертизу по цій справі. 04.03.2020 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва за справою № 725/22483/19 визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Не погоджуючись з цим рішенням [PERSON] запевнив його, що буде подавати апеляційну скаргу. Крім грошової суми, що він передав [PERSON] на правничу допомогу й інші грошові кошти, в тому числі на ремонт старого мобільного телефону, а потім на купівлю нового. У [PERSON] майже постійно була заборгованість, за невиконання умов по здійсненню поїздок у застосунку Uber. Якусь суму грошей [PERSON] повертав, потім іншу суму знову брав у борг. Таким чином, для фіксації загальної суми займу та заборгованості, станом на 0.05.2020 року він та [PERSON] підрахували, що загальна заборгованість останнього становить 11 500,00 грн., яку [PERSON] зобов`язався віддавати по 500,00 грн. щотижня, та повністю погасити борг до 12.10.2020 року, про що була складена письмова розписка. Однак, по цій розписці [PERSON] повернув лише 500,00 грн. Після цього [PERSON] перестав відповідати на телефонні виклики та не сплачував за своїми зобов`язаннями. Окрім того, зацікавившись стадією розгляду апеляційної скарги ним було виявлено, що [PERSON] подав її з порушенням строків оскарження, та постановою Київського апеляційного суду від 19.05.2020 року апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала. У зв`язку з наявною інфляцією, вартість відновлювальних робіт постійно зростала, тому ним було замовлено актуалізований звіт № 39/20.03.23 від 06.03.2023 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 48 753,20 грн. За виготовлення актуалізованого звіту ним ще було сплачено 1 500,00 грн. Таким чином, на момент складання позовної заяви, [PERSON] пошкодив транспортний засіб, що належить йому на праві власності та не відшкодував вартість відновлювального ремонту, а також ще залишився винним позивачу грошову суму у розмірі 11 000,00 грн. Спроби вирішити це питання у досудовому порядку не мали успіху. В такому випадку він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 74). Відповідачу [PERSON] ухвала про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви з додатками направлялась на адресу його зареєстрованого місця проживання згідно інформації про зареєстроване/задеклароване місце проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА: [ADDRESS] (а.с. 73). Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення / досилання конверт повернувся до суду із відмітками «повертається» та «за закінченням встановленого строку зберігання». Суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками на зареєстроване місце проживання відповідача. Поштовий конверт повторно повернувся до суду без вручення. Частина 1 ст.131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його проживання призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Зважаючи на вищезазначене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту. Судом встановлено, [PERSON] є власником автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , що виданим ТСЦ 3246 від 26.09.2018 року (а.с. 12). 14.11.2018 року між сторонами укладено договір матеріальної відповідальності № 3920 (а.с. 13-16). На виконання умов укладеного договору сторонами 14.11.2018 року підписано акт прийому-передачі автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 17). Згідно умов укладеного договору автомобіль передається користувачу на строк до 31.12.2018 року включно. Термін дії договору може бути збільшений тільки за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. Термін дії цього договору закінчується у строк, визначений у п. 4.1., або додатковою угодою про продовження або дострокове завершення дії договору(п.п. 4.1., 4.2., 8.2. Договору). Відомості про продовження строку дії договору матеріали справи не містять. Судом також встановлено, що автомобіль «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] повернуто [PERSON] . [PERSON] 17.10.2019 року, про що сторонами підписано відповідний акт прийму-передачі автомобіля (а.с. 18). Також, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.03.2020 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва за справою № 725/22483/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.05.2020 року, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 38-39). Зі змісту постанови вбачається, що 16.10.2019 року о 22 год. 15 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , в м. Києві по вул. Антоновича 59 скоїв зіткнення з автомобілем «Део» реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до звіту № 39/20.11.19 від 01.11.2019 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 35 117,41 грн., а за проведення самої експертизи позивачем сплачено 2 500,00 грн. (а.с. 20-34). Відповідно до актуалізованого звіт № 39/20.03.23 від 06.03.2023 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 48 753,20 грн. За виготовлення актуалізованого звіту позивачем сплачено 1 500,00 грн. (а.с. 40-54). Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відомості про те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована у встановленому порядку, матеріали справи не містять. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, судом береться до уваги звіт № 39/20.11.19 від 01.11.2019 року, згідно якого вартістьвідновлювального ремонту автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 35 117,41 грн. Актуалізований звіт № 39/20.03.23 від 06.03.2023 року судом до уваги не приймається, оскільки виготовлений через три роки після ДТП. Клопотань про призначення судової експертизи в ході судового розгляду даної справи не заявлено. Відтак, суд надходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 35 117,41 грн. та 2 500,00 грн., сплачених за складання звіту № 39/20.11.19 від 01.11.2019 року. Щодо стягнення боргу за розпискою. Судом встановлено, що 04.05.2020 року між сторонами укладено договір позики, про що [PERSON] власноруч написано розписку, за умовами якого останнійзобовязався борг у розмірі 11 500,00 грн. станом на 04.05.2020 року погашати в розмірі 500,00 грн. щотижня в строк до 12.10.2020 року (а..с. 35). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договорів позики від 04.05.2020 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі, і сплатив лише 500,00 грн. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договір позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми в загальному розмірі 11 000,00 грн. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушила грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3% річних у розмірі 816,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5 054,72 грн. Останній відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Щодо стягнення пені, то як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони не передбачили в умовах договору можливість сплати пені та не визначали її розмір. Разом з тим, ч. 2 ст. 551 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які посилався позивач, визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку. Тому, оскільки сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Щодо моральної шкоди. За правилами ч. ч. 1, 2 ст.1167 ЦК України відшкодуванню підлягає і моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова від 31.03.1995 року) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007 року). Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). Згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28.05.1985 року, серія А, № 94, п. 96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Між тим, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Суд вважає, що діями відповідача були заподіяні моральні страждання позивачу, а саме, відповідач ухилився від виконання свої зобов`язань та відшкодування матеріальної шкоди. Суд, з урахуванням принципів співмірності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2 000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід звернути увагу на те, що кожна сторона обирає свій спосіб захисту, та повинна довести обставини, які мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів. Суд при винесенні рішення бере до уваги кожен доказ окремо, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За таких обставин, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача вартість відновлювального ремонту у розмірі 35 117,41 грн., вартість проведення експертизи у розмірі 2 500,00 грн., борг за договором позики у розмірі 11 000,00 грн., 3% річних у розмірі 816,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5 054,72 грн., а також моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. Інші доводи позивача судом не беруться до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування у даній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial