Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

12.06.2024 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи позов тим, що з 01.12.2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного подружнього життя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням матеріально забезпечувати, піклуватися про фізичний та духовний стан їх спільних дітей. Однак на її звернення відповідач не реагує, а тому є необхідність у стягненні з нього аліментів. Просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі по 2\~500 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексу інфляції, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 року, справа передана на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій (ас 14). 13.06.2024 року на запит головуючого судді надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про місце реєстрації позивача (ас 17), оскільки це має значення для вірного визначення територіальної підсудності даної категорії справ, згідно частини 1 статті 28 ЦПК України. 13.06.2024 року на запит головуючого судді (ас 15) надійшла відповідь з Ковельського міськрайонного суду Волинської області про те, що відповідач [PERSON] відбуває покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2023 року в Державній установі «Полицька виправна колонія (№76)», яка знаходиться за адресою: 34375, с. Іванчі, Вараський район, Рівненська область (ас 16). Ухвалою головуючого судді від 14.06.2024 року: позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд справи призначено на 12.07.2024 року; зобов`язано начальника ДУ «Полицька виправна колонія (№ 76)» вручити [PERSON] ухвалу суду від 14.06.2024 року та копію позовної заяви з додатками та розписку про вручення [PERSON] документів повернути на адресу суду (ас 18-19). Ухвала головуючого судді від 14.06.2024 року щодо вручення документів відповідачу виконана вчасно і належним чином, згідно вимог ч. 7 ст. 130 ЦПК України (ас 24). Сторони вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (ас 24, 26). Відзив на позовну заяву відповідач у встановлений ухвалою суду строк не подав. До суду не надходили клопотання від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, а тому, відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог частини 2 статті 247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без виклику учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття рішення у цій справі є 12.07.2024 року - дата складення повного судового рішення. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд установив таке. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 2015 року і від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні, а відповідач відбуває покарання в Державній установі «Полицька виправна колонія (№76)» та не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Дані обставини підтверджуються: копією паспорта [PERSON] Серії АЮ № 279592 (ас 6-7); копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 01.12.2015 року (ас 8); копією свідоцтва про народження від 01.12.2015 року (ас 9); копією свідоцтва про народження від 24.05.2017 року (ас 10); Витягом № 203 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.04.2023 року (ас 11); повідомленням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2024 року (ас 16). В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній син сторін: [PERSON] навчається в КЗЗСО «Пожарківська гімназія» Рожищенської міської ради ради Луцького району Волинської області (ас 12). Зі змісту позовної заяви судом установлено, що рівень доходів позивача не дає їй можливості самостійно утримувати двох неповнолітніх дітей і сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дітей, у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Відповідач твердження позивача про те, що він не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, які перебувають на її вихованні та утриманні, не заперечив і не спростував, хоча суд надав йому таку можливість. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51\~Конституції\~України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина 3 статті 51 Конституції України). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 184\~СК\~України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини в їх сукупності, а саме: наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, які перебувають на утриманні позивача, дохід якої не дозволяє їй забезпечити належний матеріальний рівень їх життєдіяльності, а відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дітей, суд доходить висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Також, згідно абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно вимог ст. 182 СК України, визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити матеріальне становище відповідача, оскільки він не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та не долучив докази на підтвердження свого матеріального стану, документально не підтвердив види та розміри своїх доходів. За таких обставин суд зазначає наступне. Частиною 2 статті\~182\~СК\~України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік»\~встановлено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить для: для дітей віком до 6 років з 1 січня 2 563 гривень, для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 3 196\~гривень. Положеннями статті 1\~Закону\~України\~«\~Про\~прожитковий\~мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. За змістом статті\~141\~СК\~України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Як вже суд зазначив вище, відповідно до частини 1 статті\~182\~СК\~України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, виходячи із засад розумності, справедливості, а також враховуючи пріоритетність інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, і визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, не інвалід, не хворіє, на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків немає, а також те, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині визначення розміру твердої грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача щомісячно на кожну дитину, є таким, що підлягають до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.06.2024 року і до досягнення дітьми повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, їх фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним та обтяжливим для відповідача, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітніх дітей та відповідає принципу рівноправності обов`язків обох батьків по утриманню неповнолітніх дітей. На підставі частини 1 статті 430 ЦПК України\~рішення суду\~про\~стягнення\~аліментів -\~у\~межах\~суми платежу\~за\~один\~місяць,\~слід\~допустити\~до негайного\~виконання. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, згідно пункту 3 частини1 статті 5 Закону України « Про судовий збір», з відповідача слід стягнути у дохід держави судові витрати.

Outcome: partial