Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Адвокат Вареник Андрій Миколайович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на майно. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 11.11.2021 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу мають двох доньок [PERSON] та [PERSON] . Позивач разом з дітьми проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідач проживає окремо від них. За час перебування у шлюбі ними було набуте у власність квартира за адресою [ADDRESS] вартість якої становить 3 439 000 грн, яка зареєстрована за позивачем, та автомобіль Volkswagen Passat, 2011 року випуску, вартість якого становить 392328,91 грн, який зареєстрований за відповідачем. На покупку вищезазначеної квартири позивачем було зроблено внесок у розмірі 1059250 грн, що становить 84,5% від її ринкової вартості, відповідачем було зроблено внесок у розмірі 533045 грн, що становить 15, 5% від її ринкової вартості. 11.08.2010 за спільні грошові кошти подружжя було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 2011 року випуску. Враховуючи поточну ринкову вартість вищезазначеного автомобіля, вартість часток сторін у ньому становить 50 % за позивачем та 50 % за відповідачем. Просив: визнати спільним сумісним майном та припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] 31% квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,1 кв.м. та автомобіль Volkswagen Passat, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] ; визнати особистою приватною власністю [PERSON] 69% квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,1 кв.м.; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,1 кв.м.; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Volkswagen Passat, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 336880, 55 грн як компенсацію за результатами поділу майна подружжя; стягнути судові витрати з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 14.03.2024 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення її недоліків. 01.05.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представника позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Інші учасники справи не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 11.11.2011 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №1752. Від шлюбу мають двох доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] . 19.12.2018 між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж квартири проводився за 865 700 грн. 19.12.2018 між [PERSON] та [PERSON] , було укладено Договір купівлі-продажу №2 в будинку [ADDRESS] . Покупка квартири проводилася за 1252800 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №150297096 [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС від 14.02.2024 [PERSON] є власником автомобіля Volkswagen Passat, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] . Відповідно до Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №53/24.01.24 від 30.01.2024 ринкова вартість вищезазначеного автомобіля на дату оцінки становить 392328,91 грн. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 30.01.2024 ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 71,1 кв.м. житловою площею 35 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] становить 3439000 грн. 01.07.2024 [PERSON] внесла на депозитний рахунок Голосіївського районного суду кошти у розмірі 336880, 55 грн. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 365 ЦК України Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільно ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що спірне майно було придбано під час шлюбу подружжя та частково є їх спільним сумісним майном. Так, спірна квартира по [ADDRESS] , була придбана за кошти отримані позивачкою від продажу квартири, яка належала її матері, та які складають 69% (2/3 частки) від загальної вартості квартири, та спільні грошові кошти позивача та відповідача по 193550 грн. з кожного, які складають 31% (1/3 частку) від загальної вартості квартири. Спірний автомобіль був придбаний за спільні грошові кошти подружжя. Позивач зазначає, що відповідач одноосібно користується спірним автомобілем, спільне користування ним є неможливим та недоцільним. Отже, враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що позивач з дітьми фактично проживають в спірній квартирі, а відповідач одноосібно користується спірним автомобілем, суд вважає за можливе поділити майно, як просить позивач та з урахуванням наведеного нею розрахунку вартості часток майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Водночас, оскільки суд визнає особистою приватною власністю [PERSON] 69% (2/3 частки) спірної квартири, тому вимога про визнання за нею в порядку поділу майна права власності на цілу квартиру підлягає частковому задоволенню, з урахуванням того, що спільною сумісною власністю подружжя є 31% (1/3 частка) спірної квартири. З урахуванням визначеного відсоткового визначення права власності позивача на спірну квартиру, суд вважає за необхідне заначити розмір ідеальних часток права власності стрін на спірну квартиру, які складають 2/3 (69%) та 1/3 (31%). Щодо позовної вимоги про визнання спільним сумісним майном квартири та автомобіля, суд зазначає, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з відповідачем. Оскільки відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та автомобіль Volkswagen Passat, 2011року випуску, то на це майно поширюється режим спільної сумісної власності, а тому дана вимога не підлягає задоволенню. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 15140 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення.

Outcome: partial