Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Заявик звернувся до суду і просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, сина [PERSON] , [INFO] . Посилається в заяві на те, що він та [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Майже з самого народження дитини участь у його вихованні приймає лише він. Мати дитини залишина сина йому на виховання та пішла з сім`ї білше 10 років назад. Доказом цього є її особиста заява, завірена нотаріально, про те, що вона більше 10 років не проживає з сином, не утримує його, не піклується про нього. Мати дитини зареєстрована в м.Покров Дніпропетрвоської обл. окремо від сина. Судовим наказом Голсіївського районного суду м.Києв від 08 липня 2019 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини. Крім того, в 2022 році мати дитини уклала шлюб з [PERSON] та проживає в новій сім`ї. Одноособове виховання та утримання сина підтверджується тим, що вони з сином зареєстровані в одній кварирі [ADDRESS] , інших дітей у нього немає. Його самостійне виховання та утримання сина підтверджується довідкою Спеціалізованої загальноосвітньої школи №85, в якій також зазначено, що мати дитини заклад освіти не відвідувала, в класному житті участі не приймала, з педагогами не спілкується. Довідою ТОВ`Клініка імунології та алергології «Форпост» підтверджується, що саме батько протягом шести років звертався з метою діагностики та лікування алергічних станів сина. Встановлення даного факту необхідне йому для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, захисту своїх прав та інтересів, а також для інших обставин. Враховуючи викладене, просить задовольнити заяву. Заява була зареєстрована судом 16 травня 2024 року і відповідно до с.33 ЦПК України був визначений склад суду. Ухвалою від 20 травня 2024 року в справі було відкрито провадження. Учасникам справи було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, заінтересованим особам додатково копію заяви з додатками. Учасники справи в суове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлені. Представник заявника просить розглдятати спарву в його відсутності. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік фактів, які встановлюється судом, приведено в ч.1 ст.315 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.1 СК України питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними Статтею 14 СК України визначено, що сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника. За змістом ч.ч.1,4 ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В шлюбі батьки дитини не перебували. Судовим наказом Голсіївського районного суду м.Києв від 08 липня 2019 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 липня 2019 року. 13 травня 2024 року [PERSON] нотаріально посвідченою заявою підтвердила приведені в заяві обставини, а саме: що її з заявником син проживає з батьком. Більше 10 років вона з сином не проживає. Батько її сина самостійно утримує його, виховує, забезпечує та несе всі витрати, пов`язані з розвитком його здібностей. ( а.с. 6 - 9; 17 ) Відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України. Згідно з ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. За змістом ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. З матеріалів справи вбачається, що батьки дитини таким правом не скористалися, питання, пов`язані з вихованням та утриманням дитини, в такому порядку не визначали. Відповідно до Свідоцтва про народження дитина народилася [INFO] , тобто на даний час досягла 13 років. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Таким чином, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ухилення батька чи матері від участі в вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Так, за змістом заяви батьки дитини визначили місце проживання дитини за взаємною згодою, з матері дитини за заявою батька стягуються аліменти на її утримання. Крім того, з зави самої дитини, виконаної при відвідуванні сім`ї представниками Служби у справах дітей на сім`ї вбачається, що мати спікується з дитиною, декілька разів на місяць гуляють разом та з молодшим братом у парку, зрідка відвідують торговельні центри. Тобто, питання виховання та утримання дитини батьками вирішено спільно і така домовленість не суперечить вимогам закону. З аналізу викладеного вище випливає та гарантується законом, що батько та мати мають рівні права та несуть рівні обов`язки щодо виховання, розвитку та матеріального утримання дітей. Цей обсяг батьківських прав та бов`язків може обмежуватися або припинятися за певних обставин, які мають підтверджуватися певними, визначеними законом, актами. З цього випливає, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей батьком необхідно встановити юридичний факт, передбачений та визначений законом, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що мати дитини умисно ухиляється від виконання обов`язків з виховання та утримання дитини чи реалізації своїх прав щодо неї, заявник не надав. Будь-яких доказів, які б свідчили про позбавлення матері дитини користуватися своїми батьківськими правами та обов`язками, а також свідчили про те, що заявник самостійно виконує ці обов`язки щодо дитини, суду також не надано. Та обставина, що мати дитини перебуває в іншому шлюбі не є свідченням того, що вона ухиляється чи відмовилася добровільно від своїх батьківськи обов`язків. Суд також звертає увагу і на ту обставину, з урахуванням відсутності доказів приведеним у заяві обставинам, що таке вирішення сімейних відносин заявником стало застосовуватися з травня 2024 року під час дії в країні воєнного стану. При вирішенні справи суд також ваховує наступне. Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України окреме провадження - це провадження, яке розглядається судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. За змістом ч.ч.1,2 ст.297 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Суд враховує, що завник був забезпечений правовою допомогою фахівця в галузі права - адвоката. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що мати дитини умисно ухиляється від виконання обов`язків з виховання та утримання дитини чи реалізації своїх прав щодо них заявник не надав і з клопотанням про їх витребування до суду не звертався. В свою чергу, виходячи зі змісту заяви та приведеного вище обґрунтування,саме заявником мали бути надані такі докази, а не витребовуватися за ініціативою суду. З урахуванням приведеного вище аналізу суд приходить до висновку про недоведеність підстав, зазначених у заяві, достатніх для встановлення даного юридичного факту, та відсутності підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed