Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

01 травня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади м. Гадяч про визнання права власності на самочинне будівництво. 09 травня 2023 року провадження по справі відкрито. 23 травня 2024 проведено підготовче судове засідання. У судове засідання [PERSON] не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача територіальної громади м. Гадяч у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав. Зважаючи на те, що сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що рішеннями виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів від 21.04.1994 року № 86-3, [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 50 кв.м. під будівництво гаража по [ADDRESS] , надано право на будівництво гаража розміром 6,0 м х 4,0 м по [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] розміщення будівництва гаража погодити з проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро при головному архітекторі району, технічну документацію на будівництво гаража одержати в проектно-виробничому архітектурно-планувальному бюро при головному архітекторі району. [PERSON] , який побудував за вказаною адресою гараж з погребом, вчасно його не зареєстрував у встановленому порядку. Зазначений вище гараж з погребом [PERSON] побудував на вказаній земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була йому виділена під будівництво гаража та перебуває в його користуванні. Відповідно до повідомлення ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» №2-8779 від 01.12.2022, реєстрація права власності на гараж станом на лютий місяць 2004 за адресою: [ADDRESS] не проводилась. Відділом Державного архітектурно-будівельного контролю відмовлено [PERSON] у прийнятті в експлуатацію самовільно збудованого гаража за вказаною адресою, оскільки Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №158 від 03.07.2018 із подальшими змінами, не передбачено прийняття в експлуатацію самовільно збудованих окремо розміщених гаражів. Таким чином, [PERSON] збудував гараж з погребом без належно - затвердженого проєкту. Згідно даних технічного паспорта на гараж, розташованого за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 06.12.2022 ПП ПБТІ «Інвентаризатор», гараж та погреб збудований у 1995 році та позначений у технічному паспорті як гараж «Б», погріб «б» загальною площею 19,1 м2. Відповідно ч.1,ч. 3 та ч.5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно повідомлення виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 03.02.2022, [PERSON] на його звернення про передачу у власність земельної ділянки під гаражем, було роз`яснено, що відповідно до п.27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у приватну власність поширюється на власників, розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруди). Отже, задля передачі земельної ділянки під існуючим гаражем орієнтовною площею 0,005 га, йому необхідно було надати документи, що підтверджують право власності на об`єкт нерухомого майна ( будівлю, споруду). Тобто він не може отримати у власність земельну ділянку, допоки не матиме оформлене право власності на гараж. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до висновку КП «Контур» №46 від 15.12.2022, встановлено, що гараж з погребом за адресою: [ADDRESS] відповідає державним будівельним нормам та придатний до нормальної експлуатації. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як самочинно збудований гараж з погребом по [ADDRESS] придатний до експлуатації і не порушує прав інших осіб. Абзацом 3 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва) № 6 від 30.03.2012 року передбачено, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно частин 1, 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, оскільки даний випадок і є тим винятковим способом захисту права, з яким чинне законодавство пов`язує можливість визнання права власності за особою, яка здійснила самочинне будівництво. Також судом здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що збудований самочинно гараж з погребом придатний для подальшої експлуатації і не порушує прав інших осіб.

Outcome: approved