Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

Відповідачі уточнені позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності, про що надали письмову заяву. \~ \~ \~ \~Позивач на задоволенні уточнених позовних вимог наполягав, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав відповідну заяву. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 11.06.2024р. було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 08.07.2024 року о 09:00 годині, про що було повідомлено сторін у справі. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що [INFO] помер батько сторін по справі - [PERSON] . За життя йому належало: житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , згідно записів господарської книги № 4, особовий рахунок [NUMBER] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Ренійської міської ради від 07.11.2023р. № 307, земельна ділянка площею 1,85 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Лиманської сільської ради від 21.12.1993 р., що підтверджується архівним витягом із рішення дванадцятої сесії ХХ1-ого скликання Лиманської сільської ради від 21.12.1993р. «Про передачу земельних ділянок в приватну власність для ведення особистого підсобного господарства жителям с. Лиманське», земельна ділянка площею 0,15 га, призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських споруд (присадибні ділянки), на підставі рішення Лиманської сільської ради від 21.12.1993 р., що підтверджується архівним витягом із рішення дванадцятої сесії ХХ1-ого скликання Лиманської сільської ради від 21.12.1993р. «Про приватизацію земельних ділянок під будівництво і обслуговування жилих будинків, господарських будівель жителям с. Лиманське». На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіт не залишив. Тому, спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцем першої черги після його смерті були: дружина [PERSON] та його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Інших спадкоємців, які б мали обов`язкову частку у спадщині немає. У встановлений законодавством строк ніхто із спадкоємців до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа не відкривалась. На момент відкриття спадщини, сторони та їх матір проживали разом із спадкодавцем [PERSON] , про що свідчить довідка виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 07.11.2023р. № 309. Однак, її діти на спадщину не претендували, не заперечували щоб матір оформила спадщину на її ім`я. Після смерті чоловіка, вона залишилась проживати у спадковому будинку, тобто, фактично вступила у володіння та управління спадковим майном. Тобто, вона прийняла спадщину в порядку п.1ч.1ст.549 ЦК України 1963 р. Діти на спадщину не претендували, ніяких дій не вчинили щодо його прийняття. 28.11.2023р. померла матір сторін по справі [PERSON] . За життя їй належало: житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , земельна ділянка площею 1,85 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Лиманської сільської ради від 21.12.1993 р., земельна ділянка площею 0,15 га, призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських споруд (присадибні ділянки). Зазначене майно вона прийняла фактично після смерті чоловіка, але юридично не встигла оформити. Після її смерті відкрилась спадщина на зазначене майно. На випадок смерті матір не розпорядилась належним їй майном, заповіт не залишила. Тому, спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцем першої черги після її смерті є її діти: позивач - [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] . Інших спадкоємців, які б мали обов`язкову частку у спадщині немає. У встановлений законодавством 6-ти місячний строк, ніхто із спадкоємців першої черги не звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Однак, на момент відкриття спадщини, сторони по справі проживали разом із спадкодавцем [PERSON] про що свідчить довідка виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області. Однак, відповідачі на спадщину не претендують, не заперечують щоб позивач оформив спадщину на своє ім`я. Після смерті матері позивач залишився проживати у спадковому будинку, тобто, фактично вступив у володіння та управління спадковим майном. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що нотаріусом було винесено вмотивовану постанову про відмову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на спадкове майно, як на об`єкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] та вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. [PERSON] помер 2000р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а матір позивача [PERSON] фактично прийняла спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, матір позивача [PERSON] була спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON] . Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, вступила в управління та володіння спадковим майном, що належала померлому чоловікові. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. після смерті чоловіка однак, вона не встигла юридично її оформити. \~ \~ \~ \~ [INFO] померла матір позивача [PERSON] . Спадкові відносини після її смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, сторони по справі є спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] . Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Після смерті батька позивач прийняв спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини, як спадкоємець першої черги. Відповідачі не заперечують проти того, щоб вказане майно оформив позивач на своє ім`я. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Однак, він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельні ділянки, у зв`язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved