Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Позивач просить: 1)позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно її дитини: [PERSON] , [INFO] , 2)встановити над ним опіку та призначити позивача його опікуном, 3)стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказує, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З 2020 року вона пішла з дому, покинула малолітнього сина [PERSON] і дотепер станом здоров`я і розвитком дитини не цікавиться, матеріально не допомагає. Батько дитини, [PERSON] , [INFO] загинув під час виконання військових обов`язків. Малолітній [PERSON] доводиться онуком позивачу і з 2020 року проживає разом із нею та її чоловіком [PERSON] і знаходиться на їхньому утриманні. Однак, не маючи офіційного статусу законного представника малолітнього [PERSON] , у позивача періодично виникають труднощі з питань щодо представництва інтересів дитини в закладах освіти, охорони здоров`я, відповідних органах з питань надання допомоги дитині тощо, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися із цим позовом до суду. Позивач просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.\~90). Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с.\~80), однак на пошту за отриманням судової повістки і в судове засідання не з`явилась (а.с.\~82-83), причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей просив розглянути справу за відсутності їхнього представника, не заперечував проти задоволення позову (а.с.\~87). Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення відповідача участі в розгляді справи. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №\~686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №\~306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №\~562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №\~461/7447/17. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №\~10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №\~39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №\~129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Відповідач [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.\~10). Батько дитини, [PERSON] , загинув [INFO] (а.с.\~11, 12). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , доводиться онуком позивачу [PERSON] та зареєстрований з нею за однією адресою: [ADDRESS] (а.с.\~9, 10, 16). Позивач [PERSON] працює в АТ «УКРНДІХІММАШ» на посаді двірника на підставі наказу від 06.12.2022 №\~57 (а.с.\~17). Відповідно до висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий стан дитини [PERSON] , [INFO] , соматично здоров, група основна, щеплення згідно з віком (а.с.\~18). З довідки про результати розгляду матеріалу ЖЄО №\~83 від 03.01.2023 вбачається, що [PERSON] , 1988 р.н., не виконує свої батьківські обов`язки стосовно свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а саме: покинула дитину на бабу, [PERSON] , та не виходить на зв`язок протягом двох років, у вихованні дитини участі не бере (а.с.\~13). Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 10.05.2024 визнано доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. В ході перевірки встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Після закінчення Протопопівської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON] виїхала орієнтовно в м.\~Харків, після чого в с.\~Протопопівка майже не приїжджала. Посадовими особами СД по Новобаварському району був здійснений вихід за адресою проживання дитини, з`ясовані обставини, за яких дитина залишилась без батьківського піклування, обстеженні умови проживання. Згідно з актом обстеження умов проживання малолітній [PERSON] проживає в сім`ї баби, [PERSON] , у двокімнатній ізольованій квартирі зі всіма зручностями. Всі житлово-комунальні послуги в наявності. Санітарно-гігієнічні умови проживання задовільні. В кімнатах зроблений ремонт, в наявності необхідні меблі, побутова техніка, предмети повсякденного вжитку. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови: є окреме спальне місце, письмовий стіл, шафа, комп`ютер; дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям, шкільним канцелярським приладдям та продуктами харчування. Зі слів баби дитини, [PERSON] , встановлено, що мати дитини, [PERSON] , у 2020 році пішла з дому, покинувши малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , і дотепер не займається його вихованням та утриманням, не цікавиться його розвитком, зв`язок із сином не підтримує. Місце перебування та засоби зв`язку із [PERSON] невідомі. Після загибелі внаслідок бойових дій в листопаді 2022 року батька дитини, [PERSON] , малолітній [PERSON] проживає в сім`ї баби, [PERSON] , яка здійснює за ним догляд, виховує та утримує його. Відповідно до інформації адміністрації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №\~19» Харківської міської ради від 22.01.2024 малолітній [PERSON] перебуває під наглядом фахівців лікарні з народження. Дитиною опікується баба, [PERSON] , яка в повному обсязі виконує призначення і рекомендації лікарів. Мати хлопчика, [PERSON] , на прийом до лікарів з дитиною не приходила, станом здоров`я не цікавилась (а.с.\~85). З матеріалів справи вбачається, що відповідач покинула свого малолітнього сина [PERSON] 4 роки тому і залишила його проживати разом із бабою, [PERSON] , яка створила належні умови для його виховання, проживання та утримання, тобто фактично взяла на себе повну опіку над дитиною. Відповідач з часу, коли пішла з дому та залишила сина, з ним не спілкується, не відвідує його, не забезпечує належним доглядом, вихованням, харчуванням, навчанням, утриманням та підготовкою дитини до самостійного життя, не піклується про його духовний та фізичний розвиток. Відповідач дотепер навіть не намагалась забрати до себе дитину та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, тобто взагалі не виявляє бажання до виховання дитини, піклування про неї. Все це свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Проте у цій справі суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов висновку, що позивач довів, що відповідач нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Верховний Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, обґрунтованим є позбавлення її батьківських прав. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни ставлення до своїх обов`язків, щодо виховання дітей. У відповідності до ст.\~55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України (ст.\~243 СК України). Так, ч.\~3 ст.\~60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~244 СК України опікуном дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Згідно із ч. 2, 3, 4 ст.\~63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника; при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. З подання Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 10.05.2024 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянка України, пенсіонерка, отримує пенсію в разі втрати годувальника, станом на 26.03.2024 на території України до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, на диспансерному (профілактичному) обліку у КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, наркотичної залежності не має, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання обов`язків опікуна, відсутні, відповідно до висновку про стан здоров`я може бути опікуном (а.с.\~86-87). Отже позивач за станом свого здоров`я та матеріальним становищем має можливість і бажає реально виконувати обов`язки опікуна, а тому, враховуючи подання органу опіки і піклування, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині встановлення опіки та призначення опікуна обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, згідно із ч.\~2 ст.\~166\~СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. У відповідності до ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язок є особистим, а не солідарним. У відповідності до вимог ч\~3 ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.\~1 ст.\~183 СК України). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст.\~182 СК України). Водночас відповідно до ч.\~2 ст.\~182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи інтереси дитини, її потреби, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.\~1 ст.\~13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Згідно із ч.\~1 ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved