Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 лютого 1992 року між Позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому міста Запоріжжя, актовий запис № 248. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.11.2023 шлюб між сторонами розірвано, про що складений відповідний актовий запис № 118. Під час шлюбу 14.05.2002 сторонами була придбана квартира [ADDRESS] . Квартира була набута у спільну сумісну власність подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М., зареєстровано в реєстрі за № 1554. Сторони узгодили, що Покупцем за вказаним договором виступить Відповідач [PERSON] . Разом з тим, оскільки купівля квартири відбувалась за кошти набуті у шлюбі, то дана квартира перебуває в спільній сумісній власності. Ухвалою суду від 28.06.2024 (в порядку повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, з підстав припинення здійснення правосуддя суддею Дмитрієвою М.М. у зв`язку з відпусткою по вагітності та пологам) позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи у підготовче судове засідання, що було призначене на 18.07.2024. 18.07.2024 на адресу суду надійшла заява [PERSON] , в якій він просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Також, посилаючись на ч.9 ст.141 ЦПК України, просить не стягувати з нього судові витрати. Також, 18.07.2024 на адресу суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить справу розглянути за її відсутності та відсутності представника. Позовну вимогу щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя підтримує у повному обсязі. Просить не стягувати з відповідача судові витрати. Учасники справи в підготовче засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов визнав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи та ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження, що відповідає положенням ч.3 ст.200, ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 28.02.1992 у Відділі запису актів громадянського стану виконкому міста Запоріжжя (запис № 248), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , виданий Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів 28.02.1992 (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.11.2023 шлюб між сторонами розірвано, про що складений відповідний актовий запис № 118 (а.с.11). Як вбачається з матеріалів справи, в період проживання у шлюбі відповідачем була набута у власність двокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу АЕК №059557 від 14.05.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М., зареєстровано в реєстрі за № 1554 (а.с.12) Згідно висновку суб`єкту оціночної діяльності [PERSON] від 01.02.2024 року ринкова вартість двокімнатної квартира [ADDRESS] будинок 28-а, складає 1 052 975,00 грн. (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та набуто майно у власність до 01.01.2004, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі N 394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі N 318/1863/17). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі N 161/14048/19 (провадження N 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі N 725/1776/18 (провадження N 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач [PERSON] набув її у власність у період шлюбу з [PERSON] , що також визнається учасниками справи. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, доведеними вищевказаними належними та допустимими доказами. Суд, виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи відсутність обґрунтованих сумнівів в достовірності визнаних обставин та добровільності їх визнання, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Враховуючи, що позивач відмовився від вимоги щодо стягнення з відповідача судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішувалося. На підставі викладеного,

Outcome: approved