Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів і витрат. \~ \~ \~ \~ [PERSON] 17 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 03 березня 2022 року він, позивач [PERSON] , здійснив помилкове перерахування грошових коштів відповідачу [PERSON] у сумі 50\~000,00 грн. з власного дебетного рахунку на картку відповідача. В подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу у додатку «Приват24» позивач здійснив помилкове перерахування коштів відповідачу ще два рази 05 березня 2022 року у сумі 21\~000,00 грн. та 10 березня 2022 року у сумі 13\~000,00 грн. Про те, що платежі були здійснені помилково, позивач дізнався у липні 2022 року, коли отримав повну виписку руху грошових коштів по його рахунках. У банку позивачу повідомили реквізити отримувача коштів та пояснили, що він має звернутися до суду, щоб повернути гроші. Помилковість своїх дій позивач пояснює важким психологічним станом на початку збройної агресії. Звернення до відповідача з поясненням причин помилковості перерахування вказаних коштів та прохання повернути вказані кошти відповіді не отримали. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Відповідач скористалася правом на відзив, в якому позовні вимоги не визнала та наголосила на тому, що дійсно позивачем на її рахунок у березні 2022 року трьома платежами було перераховано кошти на загальну суму 84\~000,00 грн. Дані кошти були використані відповідачем на придбання планшетів для ВСУ за домовленістю з позивачем. Відповідач вважає, що позивач повністю усвідомлював свої дії, оскільки три перерахував кошти на рахунок відповідача з використанням мобільного банківського додатку, який вимагає певних алгоритмів для здійснення платежу. На думку відповідача системність дій позивача спростовує його твердження відносно помилковості перерахування грошових коштів, а отже позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Також наголосила на тому, що рахунок відповідача став відомий позивачу у зв`язку з його фінансовими відносинами з чоловіком відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав поданий відзив, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19. Судом встановлено, що 03 березня 2022 року позивач [PERSON] здійснив перерахування грошових коштів відповідачу [PERSON] у сумі 50\~000,00 грн. з власного дебетного рахунку на картку відповідача. В подальшому, позивач здійснив перерахування коштів відповідачу ще два рази 05 березня 2022 року у сумі 21\~000,00 грн. та 10 березня 2022 року у сумі 13\~000,00 грн. \~ \~ \~ \~Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує частиною 1 статті 202, частиною 1 статті 205, частино 1 статті 206, частиною 2 статті 207 ЦК України, а також п. 3 частини 1 статті 208, ч. 1 статті 638, ст. 1212, ч. 2 статті 1216 і ст. 536 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші безпідставно отримані відповідачем і використані, позивачу відповідачем в повній сумі не повернуті, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими не задоволенню з наступних підстав. Суд погоджується з думкою відповідача про те, що позивач власноруч здійснив неодноразові дії щодо перерахування коштів на рахунок відповідача через додаток «Приват24», який вимагає особистої перевірки даних отримувача коштів, суми переказу та підтвердження паролю. Цей факт також не заперечувався представником позивача під час розгляду справи. Суд критично сприймає доводи представника позивача про те, що номер рахунку відповідача був наданий її чоловіком, з яким позивач мав фінансові стосунки та гроші перераховувались саме чоловікові, оскільки позивачем не надано суду належних та допустим доказів з цього приводу. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них". Передбачений\~статтею 1212\~ЦК України\~вид позадоговірних\~зобов`язань\~виникає за\~таких умов:\~набуття особою\~майна або\~його збереження\~за рахунок\~іншої особи;\~відсутність для\~цього правових\~підстав.\~Отже,\~предметом регулювання\~глави 83\~ЦК України\~є відносини,\~що виникають\~у зв`язку\~з безпідставним\~отриманням чи\~збереженням майна,\~не врегульовані\~спеціальними інститутами\~цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї. пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач тричі перерахував відповідачці кошти, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Аналогічний за змістом висновок про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, зроблений у постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року № 548/741/21. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Позивач добровільно, самостійно, на власний розсуд, без рахункової помилки та недобросовісності відповідачки перерахував тричі кошти у встановленому ним особисто розмірі, які не є його обов`язковим платежем, що є підставою для відмови у задоволенні позову, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року № 548/741/21. Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Згідно ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed