Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , вони набули право власності на нерухоме майно: квартиру загальною площею 73,9 кв. м за адресою: [ADDRESS] . За згодою подружжя нерухомість була оформлена на його ім`я. 03.09.2019 року шлюб між ними було розірвано. Питання поділу майна подружжя в судовому порядку після розірвання шлюбу не вирішувалося, оскільки подружжя досягнуло згоди щодо належності йому зазначеної квартири, проте документально ця домовленість оформлена не була. [INFO] [PERSON] померла. Покровською міською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син - [PERSON] . Вважаючи питання поділу майна між подружжям вирішеним, з огляду на те, що у правовстановлюючому документі власником зазначений [PERSON] одноосібно, він вирішив продати квартиру. Звернувшись до нотаріуса, отримав усну консультацію щодо неможливості укладення договору купівлі-продажу, оскільки статус спільної власності у нерухомості не змінений ані на підставі договору про поділ майна подружжя, ані на підставі судового рішення. Крім того, нотаріус роз`яснив йому та його сину, що свідоцтво про право на спадщину за законом також буде неможливо видати з огляду на наявність обтяження майна [PERSON] . Оскільки статус спільного майна подружжя не змінювався, відповідно, обтяження та заборона відчуження розповсюджуються і на частку у нерухомому майні - квартирі. На виконанні у Покровському міському відділі ДВС перебувало виконавче провадження про стягнення коштів з [PERSON] . З огляду на невизначений статус цього майна (приватна власність позивача чи спільна власність подружжя), він позбавлений змоги розпорядитися належним йому майном, а [PERSON] - належним чином оформити свої спадкові права, в зв`язку з чим він змушений звернувся до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, набули право власності на нерухоме майно: квартиру загальною площею 73,9 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №522/НД/522-Н від 21.11.1997р., посвідченого Придніпровською товарною біржею, зареєстровано в КП «Нікопольське МБТІ» 12.12.1997р. за р№458. За згодою подружжя, нерухомість була оформлена на ім`я [PERSON] . Шлюб між подружжям розірвано 03.09.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим 03.09.2019 року Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.7). Питання поділу майна подружжя в судовому порядку після розірвання шлюбу не вирішувалося, оскільки подружжя досягнуло згоди щодо належності зазначеної квартири [PERSON] , проте документально ця домовленість оформлена не була. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , складеного 23.11.2020 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №685 (а.с.8). Покровською міською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син - [PERSON] . Вважаючи питання поділу майна між подружжям вирішеним, з огляду на те, що у правовстановлюючому документі власником зазначений [PERSON] одноосібно, позивач вирішив продати нерухоме майно - квартиру загальною площею 73,9 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріуса, позивач отримав усну консультацію щодо неможливості укладення договору купівлі-продажу, оскільки статус спільної власності у нерухомості не змінений ані на підставі договору про поділ майна подружжя, ані на підставі судового рішення. Крім того, нотаріус роз`яснив позивачу та [PERSON] , що свідоцтво про право на спадщину за законом також буде неможливо видати з огляду на наявність обтяження майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки статус спільного майна подружжя не змінювався, відповідно, обтяження та заборона відчуження розповсюджуються і на частку у нерухомому майні - квартирі загальною площею 73,9 кв. м за адресою: [ADDRESS] . На виконанні у Покровському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (на теперішній час внаслідок реорганізації - Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження ВП [NUMBER] про стягнення коштів з [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер довідки 375609755, наявний запис про обтяження: 30515677 спеціальний розділ, внесений на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: ВП [NUMBER], виданої 01.03.2019, видавник: Покровський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, державний виконавець Сова 1-А. Арешт накладено на все нерухоме майно (а.с.12-13). Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна може бути знятий тільки за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Вичерпний перелік підстав для зняття арешту безпосередньо державним виконавцем встановлений ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2)надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3)отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5)відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6)отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по суб`єктивному та об`єктивному критеріям. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України) Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина 1 ст. 317 ЦК України зазначає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Непорушність права власності регулюється ст. 321 ЦК України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як і національне законодавство, міжнародні акти також затверджують непорушність права власності. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За загальним правилом, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, частки у спільному майні подружжя є рівними. Отже, позивач є співвласником 1/2 частки спірної квартири. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, номер довідки 375609306, квартира за адресою: [ADDRESS] не обтяжена жодними заборонами на відчуження чи арештами. Проте, з огляду на невизначений статус цього майна (приватна власність позивача чи спільна власність подружжя), позивач позбавлений змоги розпорядитися належним йому майном, а третя особа - спадкоємець першої черги за законом [PERSON] належним чином оформити свої спадкові права (а.с.11). Відповідно до ч. 6 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, майно, власником якого є [PERSON] на теперішній час утримується під арештом органом державної виконавчої служби, чим порушуються законні права та майнові інтереси власника щодо вільного володіння та розпорядження ним. Згідно положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частина п`ята цієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача, висловлені ним у відзиві, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються письмовими поясненнями позивача, матеріалами справи в їх сукупності. З огляду на наведене, а також враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, судом встановлено наявність законних підстав для їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved