Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

07.09.2023 До Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім неї, інших спадкоємців та осіб які б заявляли свої спадкові права не має. В строки, встановлені ст. 1270 ЦК України, [PERSON] подала заяву до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було мені відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з чим просила суд позов задовольнити. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, надали заяву у якій підтримали у повному обсязі позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки за адресою знаходження відповідно до вимог п. 1 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, однак заяв про відкладення розгляд у справи або проведення розгляд справи за його відсутності до суду не подав, правом на надання відзиву не скористався. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Судом встановлено, що Між продавцями - [PERSON] , [PERSON] , від імені та за дорученням яких на той час діяв [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від власного імені (членами біржі), та покупцем - [PERSON] , яка діяла від власного імені (членом біржі) на Товарній Біржі «Сангай» 15.12.2000 р. укладено договір № 630 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (копія додається). Таким чином, з 15.12.2000 р., [PERSON] володіла житловим будинком [ADDRESS] , на підставі вказаного договору. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (копія додається). На день її смерті залишилося спадкове майно, яка складається із вищевказаного житлового будинку. [PERSON] будучи невісткою померлої [PERSON] та спадкоємицею відповідно до ст. 1264 ЦК України, звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу, Боненко Т.Л. за для оформлення своїх спадкових прав. Факт наявності родинних відносин, підтверджується відповідними документами, а саме: свідоцтвом про народження серія [NUMBER] та свідоцтвом про укладання шлюбу серія [NUMBER] (копії додаються). Однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З Постанови № 38/02-31 від 01.03.2021 р., вбачається, що у ході дослідження документів поданих для оформлення спадкових прав, зокрема правовстановлюючого документа, яким підтверджується право власності на спадкове майно за померлою та на підставі якого видається свідоцтво про право на спадщину, нотаріусом встановлено наступне: Посвідчення договору №630 купівлі-продажу нерухомого майнавід 15.12.2000 р. відбулося з порушенням чинного законодавства, а саме: відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, Товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладанні біржових угод. На товарній біржі здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», однак чинним законодавством України не передбачено такоїформи угоди, як біржова. У відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (із змінами і доповненнями), угоди, зареєстровані на біржі, непідлягають нотаріальному посвідченню, тобто, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені відповідно до вимог ст. 40 Закону України "Про нотаріат". Разом із тим, в ст. 47 Цивільного кодексу Української PCP, який діяв до 01 січня 2004 р. (далі - ЦК УРСР), нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягнуло за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР. На підставі вищевказаного, нотаріусом було відмовлено у видачі на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендованозвернутися до суду з питань визнання договору купівлі-продажу дійсним. Так, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.10.2021 р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Товарна Біржа «Сангай» та приватний нотаріус Боненко Т.Л. - задоволено в повному обсязі (копія додається), а саме: Визнано договір № 630 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , укладений 15.12.2000 року між продавцями - [PERSON] , [PERSON] , від імені та за дорученням яких на той час діяв [PERSON] та Грош [PERSON] , яка діяла від власного імені (членами біржі), та покупцем - [PERSON] , яка діяла від власного імені на Товарній Біржі "Сангай" - дійсним. Встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] на час відкриття спадщини, а саме станом на 27 листопада 2009 року. Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом четвертої черги, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Звернення до суду, з даним позовом, обумовлено тим, що на сьогоднішній день, у позивача відсутня можливість самостійно оформити право власності на земельну ділянку кадастровий № 4810136300:02:052:0014,площа земельної ділянки: 0.0359 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка, розташована під належним їй житловим будинком та має призначення: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Зі слів померлої, під час укладання договору купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , вона домовилася з продавцями, що після того, як вони приватизують земельну ділянкупід вказаним житловим будинком, вони передадуть їй її у власність. Оскілки у продавців та покупця були дружні, довірчі відносини, за життя [PERSON] не наполягала на завершенні всіх етапів з передачі їй прав власності на землю. Не дивлячись на те, що грошові кошти за земельну ділянку продавці отримала відразу з грошима за продаж житлового будинку. Відповідачі даного факту ніколи не заперечували. Тому, колипозивач почала займатися оформленням спадкових прав після смерті своєї свекрухи [PERSON] , вона домовилася з відповідачами, що поки триватимесудовий розгляд з приводу визнання біржевого договору дійсним та визнання за нею права власності на житловий будинок, вони приватизують земельну ділянку та передадуть її у власність шляхом укладання відповідного договору. 28.04.2021 р. відповідачі здійснили державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий № 4810136300:02:052:0014, формавласності: приватна власність, площа земельної ділянки: 0.0359 га. Вказане підтверджується витягом з ДЗК про земельну ділянку № НВ- 9926304092023 від 17.08.2023 р. (копія додається). Після того, як рішенням суду було задоволено позовні вимоги в повному обсязі, мною було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Вказане підтверджується інформацією з ДРРП № 344561128від 29.08.2023 р. Виходячи з викладеного, позивач та відповідачі домовилися, що на весні 2022р. укладуть договір купівлі-продажу земельної ділянки. Однак, 24 лютого 2022 року Російська Федерація вторглася на територію України та розпочала військові дії. Після чого, зв`язок з відповідачами було втрачено. Нещодавно, від спільних знайомих стало відомо, що відповідачі поїхали за кордон. Але куди саме та їх дійсні номера телефонів мені невідомі. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом про визнання права власності на земельну ділянку кадастровий № 4810136300:02:052:0014, площа: 0.0359 га., яка розташована за [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. № 296/5, передбачено: «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно…». За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: - вчинення такої дії суперечить законодавству України; - не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 377 ЦК України (до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності нажилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуттяправа власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщоінше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до п. е ст. 141 ЗК України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстрованеодночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15: «Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно». Таким чином, оскільки [PERSON] , є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.10.2021 р., тозгідно вищевикладених правових норм набула право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне мені домоволодіння. Відповідачами не надано доказів на спростування вищезазначених фактів. За таких підстав, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Outcome: approved