Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

03.07.2024 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с.Петровеньки, Луганської області. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] на тимчасово окупованій території в с.Петровеньки, Луганської області помер її батько. Оскільки смерть батька настала на тимчасово окупованій території, заявник позбавлена можливості отримати свідоцтво про його смерть, яке необхідне для реалізації її цивільних прав. Згідно Ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.07.2024 відкрито провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження, призначено судове засідання. В судовому засіданні заявник підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини, приходить до наступного. [INFO] в с.Петровеньки, Луганської області помер [PERSON] , [INFO] , що свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 23.10.2023 Слов`яносербським районним відділом ЗАГС . Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №\~279, виданого Зимогорським\~міським ЗАГС\~Луганської області від 09.10.1963, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 02.07.2003, актовий запис № 1145. Із заяви вбачається, що встановлення юридичного факту смерті батька заявнику необхідно для отримання свідоцтва про смерть та подальшого оформлення її цивільних прав. Із змісту статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно пункту 5 частини другої \~статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до пункту 8 частини першої \~статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За положеннями статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Пунктами 1, 2 частини 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно\~статті 2\~Закону України\~від 18.01.2018\~№ 2268-VIII\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях»,\~діяльність збройних\~формувань Російської\~Федерації та\~окупаційної адміністрації\~Російської Федерації\~у Донецькій\~та Луганській\~областях,\~що суперечить\~нормам міжнародного\~права,\~є незаконною,\~а будь-який\~виданий у\~зв`язку\~з такою\~діяльністю акт\~є недійсним\~і не\~створює жодних\~правових наслідків,\~крім документів,\~що підтверджують\~факт народження\~або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Відповідно до статей \~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні\~визнається і\~діє принцип\~верховенства права,\~утвердження і\~забезпечення прав\~і свобод\~людини є\~головним обов`язком\~держави,\~а чинні\~міжнародні договори,\~згода на\~обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно з роз`ясненнями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду №\~985/0/208-21 від 22.04.2021 року при зверненні до суду осіб із заявами про встановлення факту смерті або народження на тимчасово окупованій території України не вимагається подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів Враховуючи наведене та надані заявником докази на підтвердження смерті батька, суд приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] [INFO] , в с.Петровеньки, Луганської області, яке є тимчасово окупованою територією України, є доведеним та підлягає встановленню, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved