Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

16 квітня 2024 року в.о. керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області звернувся в суд в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з позовом до [PERSON] , третя особа\~на стороні\~відповідача,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~Приватне акціонерне\~товариство «Продовольча\~компанія «ПОДІЛЛЯ» в якому просить припинити право власності останньої на земельну ділянку площею 2,9681 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521981500:04:002:0103, яка розташована в адміністративних межах Городківської територіальної громади (колишньої Гарячківської сільської ради Крижопільського) Тульчинського району Вінницької області, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у приватній власності громадянки російської федерації [PERSON] перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення. Так, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.10.2017 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2,9681 га, кадастровий номер 0521981500:04:002:0103. Реєстрацію права власності за [PERSON] проведено на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Дерев`янчук А.В. Поряд з цим, 11.10.2017 році у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 18.10.2014 року строком на 20 років. Орендарем земельної ділянки є ПАТ «Продовольча компанія «Поділля». Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі № 0501.4-8797/05.2-23 від 27.12.2023 року, [PERSON] за обліками Управління не значиться. Враховуючи, що [PERSON] , будучи громадянкою російської федерації, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 30.05.2006 року по даний час) не відчужила її, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отже є підстави для конфіскації земельної ділянки у власність держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 140 ЗК України\~конфіскація за рішенням суду є підставою припинення права власності на земельні ділянки. З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку [PERSON] незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, відзиву на позов не подала. Прокурор не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.\~280 ЦПК України,\~суд вважає доцільним провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.\~ Суд протокольної ухвалою в судовому засіданні 03 липня 2024 року увалив провести заочний розгляд справи. Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області направило на електронну адресу суду заяву, у якій просить розглянути справу без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та надали пояснення по справі. В поясненнях просять позов задовольнити з огляду на наступне: оскільки відповідачка [PERSON] є громадянкою російської федерації, набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення в порядку спадкування, то відповідно до ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України дані земля підлягають відчуженню. Так як відповідачка упродовж року після набуття права власності на вказану земельну ділянку не здійснила її відчуження, то вказана земельна ділянка підлягає конфіскації у власність держави в порядку статті 145 Земельного кодексу України. Третя особа ПАТ «Продовольча компанія «ПОДІЛЛЯ» надіслало на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення вимог, викладених у позові не заперечують. Заслухавши пояснення учасників справи, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Вирішуючи питання щодо підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом, суд враховує наступне. Приписи ст. 131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області у відповідності до положень ст. 145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомило окружну прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на 17.01.2024 року (день надходження позову до суду) самостійно не реалізувало своє процесуальне право, тому у відповідності до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.\~56\~ЦПК України маються всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 за схожих обставин. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2006 року, яке видано державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Дерев`янчук А.В., [PERSON] , будучи громадянкою російської федерації, в порядку спадкування за законом після смерті гр. [PERSON] , померлої [INFO] набула право власності в тому числі і на земельну частку (пай) на території Гарячківської сільської ради, Крижопільського району, Вінницької області, площею 2,50 умовних кадастрових га, вартістю 28\~655 гривень, посвідченого сертифікатом серії ВН № 0347702, виданим Крижопільською райдержадміністрацією 14.02.1997 року. Згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0521981500:04:002:0103, площею 2,9681, дата державної реєстрації земельної ділянки 19.09.2008 року відділом Держземагенства у Крижопільському районі, із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва та знаходиться за адресою Гарачківська сільська рада Крижопільського району Вінницької області. Право власності зареєстровано 11.10.2017 року Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради, Вінницької області, індексний номер рішення 37589779 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 270329, виданий 19.09.2008 року Крижопільською районної державною адміністрацією. Разом з тим, в даному Державному реєстрі 11.10.2017 року зареєстровано договір оренди землі б/н виданий 18.10.2024 року, де орендарем зазначено Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля», орендодавцем зазначено [PERSON] ; строк дії договору 20 років, з правом пролонгації. Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі № 0501.4-8797/05.2-23 від 27.12.2023 року, [PERSON] за обліками Управління не значиться. Після набуття земельної ділянки у власність [PERSON] , грубо порушуючи вимоги національного законодавства, протягом року її не відчужила. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.\~319,321\~ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2ст.\~38\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно ч. 1 ст. 39 вищевказаного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Оскільки спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч. 1ст. 181 ЦК України), знаходяться на території України, тому на них поширюється дія права України. У відповідності до ч. 5ст.\~22\~ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Приписами ст.\~378\~ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У відповідності до\~ст.\~13\~Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Аналогічне положення передбачено щодо таких стратегічно важливих об`єктів, як надра, атмосферне повітря, води та ін. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст.\~373\~ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками (ст. 374 ЦК України). Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачене ст.\~22,81 ЗК України. Так, згідно з ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Дана норма також кореспондується з ч. 1 ст. 145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Згідно\~ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Відтак, суд приходить до висновку, що хоча відповідачка [PERSON] і набула у спадок земельну ділянку сільськогосподарського призначення як іноземна громадянка, вона протягом року з часу державної реєстрації права на землю повинена була відчужити таку земельну ділянку, однак цей свій обов`язок не виконала. Згідно пункту «е» ч. 1 ст.140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. «в» ч. 1ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2ст.\~145\~ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки [PERSON] протягом року з часу переходу до неї права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0521981500:04:002:0103, площею 2,9681 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Городківської територіальної громади (колишньої Гарячківської сільської ради Крижопільського) Тульчинського району Вінницької області, її не відчужила, тому право власності на зазначену земельну ділянку слід примусово припинити шляхом конфіскації. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які відповідач незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, як територіального органу, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, тобто уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо подання позову про конфіскацію у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, якими після отримання їх у спадщину незаконно володіють іноземні громадяни понад встановлений законом строк. Зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4\~ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ іЛьоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року у справі «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України»). Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Виходячи з викладеного, позовні вимоги в.о. керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області підлягають задоволенню. При поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. За правилами ч. ч. 1, 6\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позов задоволено повністю, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028 гривні.

Outcome: approved