Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12 лютого 2017 року виконавчим комітетом Новоміської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, посилаючись на те, що шлюб із відповідачем виявився невдалим; спільне життя із нею не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, між ними постійно виникали конфлікти та сварки, що в результаті призвело до фактичного припинення ними шлюбних відносин. Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , котрі на даний час є неповнолітніми та проживають із позивачем, оскільки мати дітей нехтує виконанням своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей; позивач самостійно доглядає дітей, зокрема сина, котрий є особою з інвалідністю; сторони втратили почуття любові та поваги, подружжя проживає окремо та не підтримує шлюбно-сімейних відносин тривалий час, спроби примирення не дали позитивних наслідків, збереження сім`ї неможливо, подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, а тому [PERSON] просить суд шлюб розірвати та залишити проживати дітей батьком. Позивач до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити; відповідач у судовому засіданні позов визнала, погоджувалася на розірвання шлюбу і на те, щоб залишити проживати дітей з батьком, оскільки вже запланувала виїжджати за межі України. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому до ухвалення судового рішення судом роз`яснено відповідачу наслідки відповідної процесуальної дії. Також судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 лютого 2017 року виконавчим комітетом Новоміської сільської ради Старосамбірського району Львівської області; Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , 26.07.2017р., котрі на даний час є неповнолітніми та проживають із позивачем; спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, що призвело до фактичного розірвання шлюбних відносин. Сторони припинили подружні відносини та спільного господарства не ведуть тривалий час. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких дійсних обставинах, що ґрунтуються на наведених нормах закону суд дійшов висновку, що примирення між сторонами неможливе, оскільки як вбачається із позицій сторін їх сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально; подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача; визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а також їх неповнолітніх дітей. Разом з тим по суті спірних правовідносин сторони між собою погодили і вирішили, що діти [PERSON] та [PERSON] залишаться проживати разом із позивачем. Згідно з правилами частини 1 та частини 2 статті 160\~Сімейного кодексу\~України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як встановлено судом, як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи, між сторонами не існувало спору щодо місця проживання малолітніх дітей. У Постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу; лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Тому, з урахуванням вимог наведених норм, аналізуючи зібрані докази та матеріали справи, які не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, пояснення учасників про те, що вони дійшли згоди, враховуючи інтереси дітей, суд приходить до переконання залишити проживати малолітніх [PERSON] та [PERSON] , - з батьком, позивачем по справі, що не позбавляє матері [PERSON] права та можливості особистого спілкування з дітьми, обов`язку брати участь в їх утриманні та вихованні.

Outcome: approved