Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, визначити місце проживання та утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 03.09.2011 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого у них народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною припинення між ними шлюбних відносин стали розбіжності у характерах та поглядах на життя, зокрема наразі вони не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільного господарства, не мають шлюбно-сімейних стосунків, а також втратили один до одного почуття поваги та любові, подальше спільне проживання є неможливим. Неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з ним та знаходяться на його утриманні, він забезпечує їх всім необхідним для їх нормальної життєдіяльності: купує харчові продукти, сезонний одяг, сплачує внески за школу та додаткові курси, необхідні для розвитку дітей, покриває витрати на медичний догляд, а також купує інші речі, яких потребують діти. Вважає, що їх сім`я існує формально, а тому шлюб між ними підлягає розірванню, а діти мають залишитись проживати з ним, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с 40-41). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 29.04.2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 43-45). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2024 року відкрито провадження у справі за правила загального позовного провадження та розпочато підготовче засідання (а.с. 54). 24.05.2024 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить розірвати шлюб між нею та позивачем та визначити місце проживання та утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем, оскільки на разі вона планує переїхати на постійне місце проживання до Канади разом з новим чоловіком. Та не може не визнати того факту, що діти мають залишитись проживати разом з позивачем, оскільки він піклується про них та виховує їх самостійно, в тому числі і утримує їх (а.с.59). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.05.2024 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (а.с. 74-75). 24.06.2024 року [PERSON] звернувся з заявою про залишення без розгляду заяви про зміну предмету позову (а.с.87-88). 21.06.2024 року до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації надійшов висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.82-84). В підготовчому засідання позивач підтримав свої позовні вимоги у первинній редакції та пояснив, що з 2023 року діти проживають разом з ним, він повністю їх утримує, з відповідачем вони не проживають разом, а тому просить розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітніх дітей з ним. Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала, зазначила, що вона має намір проживати за кордоном, з іншим чоловіком, наразі не працює та не має змоги утримувати дітей, тому просить визначити місце проживання [PERSON] та [PERSON] з їх батьком - позивачем по справі. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, направили до суду лист, у якому просили проводити судове засідання без присутності представника служби (а.с. 81). Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін у справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Суд, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 03.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №1209, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2011 року (а.с.15). Від шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.2013 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.08.2018 року (а.с. 16, 17). Згідно витягу з інфомаційно-аналітичної системи «Обліку відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості МВС України [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 18). [PERSON] має у власності 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 26.05.1998 року виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м.Києва та квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 17.07.2019 року та житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 19, 20, 24-26). Згідно копій податкових декларацій платників єдиного податку - ФОП [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець (діяльність у сфері права ) (а.с. 28-37). Відповідно до висновку служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а.с.82-84). Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства та незацікавлені у продовженні сімейного життя, тобто шлюбно-сімейні відносини фактично припинили своє існування. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, враховуючи, що жодна зі сторін не зверталася до суду з клопотанням про надання строку для примирення, тобто між подружжям відсутні будь-які намагання, спрямовані на відновлення сімейних відносин, дійшов висновку про те, що подальше подружнє життя суперечитиме їх інтересам, збереження сім`ї є неможливим. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд вважає наступне. Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач забезпечує свою сім`ю матеріально, має постійне місце проживання, є працевлаштованим, не судимий, те, що він здійснює догляд та виховання дітей, без матері дітей, яка проживає окремо, не працює та не має можливості забезпечувати потреби двох неповнолітніх дітей. Відповідно до висновку служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації на даний час малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком, не перебувають у складних життєвих обставинах, [PERSON] здатний виконувати батьківські обов`язки, діти забезпечені усім необхідним для повноцінного розвитку та виховання, [PERSON] має намір виїхати за кордон та визнала позов. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже суд, ураховуючи вік дітей, які є малолітніми, відсутність виключних обставин, які б вказували на неможливість проживання дітей разом з позивачем, і визнання позову відповідачем, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Outcome: approved