Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

22 лютого 2024 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] ,\~ про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебуває в шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано 31 серпня 2021 року.\~ Від шлюбу спільних дітей не мають. Між сторонами виникають часті конфлікти та суперечки, відсутні спільні цілі та плани на сімейне життя, за таких обставин позивач вважає, що їх шлюб фактично припинив своє існування та підлягає розірванню. В період шлюбу, за спільні кошти, подружжям [PERSON] було придбано у їх спільну сумісну власність нерухоме майно, до складу якого входить: квартиру загальною площею 50.6 кв.м.. житловою площею - 27.6 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , який придбаний на [PERSON] за договором купівлі-продажу серія та номер: 206, посвідченого 03.02.2023 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області. Тому просить суд поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду,\~ відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного та призначено судове засідання на 11 квітня 2024 року. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи, призначений на 11 квітня 2024 року відкладено та призначено на 09 травня 2024 року. 09 травня 2024 року позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечила. За клопотанням представника відповідача судовий разгляди у справі відкладено та повторно призначено на 07 червня 2024 року. В судовому засіданні 07 червня 2024 року представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. 07 червня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про неможливість подачі нею додаткових доказів, які підтверджують факт придбання квартири за власні кошти. Клопотання про витребування судом вказаних доказів, представник відповідача в судовому засіданні не заявляла. В судовому засіданні 07 червня 2024 року представник відповідача позовні вимоги визнала частково в частині розірвання шлюбу, позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя не визнала та пояснила, що квартира належить відповідачу на праві особистої приватної власності, так як у нього був депозит у банківській установі, який він витратив на придбання квартири у шлюбі з позивачкою. Крім цього, він, як військовослужбовець отримує великий розмір заробітної плати. В судовому засіданні 07 червня 2024 року після надання сторонам вступного слова, надання ними пояснень, дослідження письмових доказів, вирішення заяв, доповнень та клопотань, представник відповідача заявила в усній формі про відвід судді у зв`язку з тим, що судом порушено засади рівності сторін. Ухвалою суду від 07 червня 2024 року в задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. Після проголошлення ухвали суду про відмову у відводі судді, представник відповідача заявила клопотання про відкладення судового розгляду терміном на два місяці у зв`язку з необхідністю подання до суду додаткових доказів та підготовки до виступу в судових дебатах. Судом відкладено судовий розгляд у справі за клопотанням представника відповідача з 07 червня 2024 року на 04 липня 2024 року. В судовому засіданні 04 липня 2024 року представник відповідача заявила\~ суду, що вона не готова до виступу в судових дебатах, так як у неї на руках відсутні всі докази, необхідні для вирішення справи. Відповідач як військовослужбовець отримав травму, перебував на лікуванні, є учасникам бойових дій, тому звільнений від сплати судового збору. Документальних доказів на підтвердження цього у неї, як у представника відповідача, немає. Представник позивача в судовому засіданні 04 липня 2024 року підтримала позовні вимоги та просила суд не відкладати судовий розгляд. Приймаючи до уваги те, що судом заслухано пояснення представників сторін, досліджено письмові докази у справі, суд, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи, видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення за результатами розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 31 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] Тетіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб, про що\~ складено актовий запис № 98.\~ Прізвище дружини після реєстрацію шлюбу « [PERSON] ». 03 лютого 2023 року [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 206 та витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно\~ п. 4.4 договору купівлі-продажу покупець діє за згодою дружини, [PERSON] , згідно заяви, поданої до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Федоряки О.С. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально. За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч.3 ст.115 СК України). Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя: Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11\~ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі\~ № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. У правовому висновку Верховного Суду, складеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зазначено наступне: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з\~ своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Таким чином, при вирішенні справи, суд керується правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 та з урахуванням обставин справи зазначає, що відповідач [PERSON] , при придбанні спірної квартири, надав до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федоряки О.С. заяву від позивачки [PERSON] на придбання у власність даної квартири, якою сторони фактично підтвердили придбання квартири у спільну сумісну власність за спільні кошти. Тому, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо поділу спліьного майна подружжя, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] підлягають до задоволення. Таким чином суд відхиляє твердження приставника відповідача щодо придбання спірної квратири за особисті кошти відповідача. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в межах розгляду даної справи. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги доцільність задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору за подання позову до суду в розмірі 4 101,20 грн. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що відповідач звільнений від сплати судового збору, оскільки документального підтвердження вказаних доводів, сторона відповідача в судовому засіданні не надала.

Outcome: approved