Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вказавши, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем. Вказуючи, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини та її матеріальному забезпечення, просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , визначити місце проживання [PERSON] разом із батьком, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 14.02.2023 року позовну заяву залишено без руху. 23.02.2023 року позивачем подано нову позовну заяву, в який позивачем залишені лише позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів, виключено вимогу про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 06.04.2023 року позовну заяву повернуто позивачеві. Постановою Запорізького апеляційного суду від 23.05.2023 року ухвалу суду від 06.04.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 07.06.2023 року цивільна справа надійшла до суду та було проведено повторний автоматизований розподіл справи, справу передано у провадження судді Дацюк О.І. Ухвалою суду від 19.10.2023 року було відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.12.2023 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду. Інших заяв та клопотань учасниками справи не подавалось, а судом не вирішувалось. В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю, пояснивши, що після припинення стосунків між сторонами, вони почали жити окремо, та з того часу відповідач не піклується про дитину та не бере участі у забезпеченні її потреб. Позивач не пояснив причин незвернення до суду для стягнення аліментів раніше. Представник позивача позовні вимоги підтримав на зазначених у позові підставах. Відвідач в судове засідання не з`явилась, про місце та час розгляду справи була сповіщена оголошенням на сайті суду у зв?язку з реєстрацією місця проживання на тимчасово окупованій території України, відсутністю відомостей про фактичне місце проживання. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет позову в судове засідання не прибув, направивши заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи. В ході дослідження судом доказів були досліджені письмові докази. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Позивач офіційно працевлаштований, проживає у будинку, належному його батьку [PERSON] . З відповіді УДМС України в Херсонській області вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована проживаючою у [ADDRESS] , на обліку як внутрішньо-переміщена особа не перебуває, про що свідчить відповідь Міністерства соціальної політики. Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітнього [PERSON] З зазначеного висновку вбачається, що представниками органу опіки обстежено місце проживання дитини. При цьому, як зазначено у висновку, за допомогою додатку Вайбер відповідач повідомила про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року. Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до вимог статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток. Суд звертає увагу на те, що позивач, вказуючи на те, що відповідач тривалий час не піклується про дитину та не надає їй матеріальної підтримки, раніше з вимогами про стягнення аліментів не звертався, а такі вимоги заявив одночасно з вимогою про позбавлення батьківських прав. Тож на момент розгляду справи у суду немає підстав вважати, що відповідач ухилялась від виконання свого обов?язку щодо утримання дитини. При цьому відповідач зареєстрована проживаючою на тимчасово окупованій території України, відомості про її фактичне місце проживання або перебування позивач суду не надав. Враховуючи, що з позовом [PERSON] звернувся до суду з лютому 2023 року, натомість як з лютого 2022 року в Україні триває повномасштабна війна, тож відсутність з боку відповідача участі у вихованні дитини, на що вказував позивач, але це не підтверджено жодними доказами, може бути пов?язана саме з перебуванням матері дитини на тимчасово окупованій території та неможливістю виїхати на неокуповану територію України. Оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд вважає зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому сама перевірка проведена формально, а посилання на те, що [PERSON] через додаток Вайбер вказала, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав, не могли бути враховані при наданні висновку, адже за допомогою додатку не можна встановити, ким насправді були надіслані такі повідомлення. При цьому сама відповідач до суду з будь-якими заявами не зверталась. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги висновок органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав при вирішення справи, адже він необґрунтований. З огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд не вбачає підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини, адже на момент розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідач мала можливість виконувати свої батьківські обов?язки, але умисно ухилялась від їх виконання. При вирішенні справи в частині вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 180, 181, 182, 183 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено факт реєстрації позивача та неповнолітнього [PERSON] за однією адресою, тож позивач має право на стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для стягнення аліментів з відповідача у заявленому розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: partial