Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

29 квітня 2024 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищевказаним позовом. Обґрунтовуючи позов послалася на те, що вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. У ході досудового розслідування та під час судового слідства встановлено, що 06 січня 2020 року, близько 08 год 15 хв. в м. Миргороді по вул. Гоголя, Полтавської області, [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем, з власної необережності, порушуючи вимоги п.п. 2.9а, п.10.1 правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, щоб мати змогу постійно контролювати рух га безпечно керувати транспортним засобом, внаслідок чого, автомобіль під керуванням [PERSON] контактував правою боковою частиною з лівою боковою частиною велосипеда під керуванням [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент спричинення та була вимушена лікуватися та витрачати кошти сума яких становить 102341 грн 55 коп. Крім цього, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях та стражданнях, оскільки вона тривалий час не могла працювати, вимушена змінити свій звичний стиль життя, втратила працездатність, сон та апетит, постійно відчуває біль який не дає повноцінно жити, стала більш дратівливою, у зв`язку зі станом здоров`я пересувається тільки в межах свого домоволодіння. З урахуванням характеру правопорушення, глибини її душевних страждань, ступеня вини особи, яка ухилилася від добровільного відшкодування шкоди, тривалості порушення її прав, виходячи з вимог розумності та справедливості, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається позивачем в сумі 300000 грн. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не бажає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 03.05.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник, адвокат Акрітов К.К. просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що відповідачем внаслідок ДТП було завдано позивачу тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого остання була змушена довгий період лікуватися. Витрати на лікування становлять 102341,55 грн, що підтверджується наданим квитанціями для придбання ліків, медичних послуг. Крім того позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях та стражданнях, оскільки вона тривалий час не могла працювати, вимушена змінити свій звичний стиль життя, втратила працездатність, їй довелося витрачати час та кошти для відновлення свого здоров`я, тому вважав що позивачу завдано моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн та матеріальної шкоди 102341,55 грн, яку просив стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник позивача, адвокат Жага Е.Г. позовні вимоги щодо розміру матеріальної шкоди визнав в межах наданих доказів, що підтверджують придбання ліків та надання медичних послуг позивачем, крім тих витрат, що не були пов`язанні з останньою. Щодо розміру моральної шкоди покладався на розсуд суду, просив врахувати практику суду. В ході судового розгляду кримінального провадження [PERSON] не відшкодував [PERSON] витрати на лікування, про що не заперечував представник відповідача в ході розгляду даної справи, однак зауважував, що підчас розгляду кримінального провадження між прокурором та обвинуваченим була укладена угода про визнання винуватості. Заслухавши представників сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.01.2024 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки (а.с. 36-38). Вироком встановлено, що 06 січня 2020 року, близько 08 год 15 хв. в м. Миргороді по вул. Гоголя Полтавської області [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем BMW 528 д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по мосту через річку «Хорол», в місті Миргороді Полтавської області по вулиці Гоголя, в напрямку КНП "Миргородська ЦРЛ", в попутному напрямку з велосипедисткою потерпілою [PERSON] , не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, не дотримався безпечного інтервалу, порушивши вимоги пунктів 10.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, та допустив контакт правою боковою частиною транспортного засобу із лівою боковою частиною велосипеда під керуванням потерпілої, після чого виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся передньою частиною транспортного засобу із транспортним засобом марки Hyundai Tucson, під керуванням потерпілого [PERSON] , який рухався по своїй смузі руху в зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій [PERSON] спричинені тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». Відповідно до ч.7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з вищевказаного вироку, потерпіла від кримінального правопорушення [PERSON] з цивільним позовом в межах кримінального провадження не зверталася. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року №4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 №5 та від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України). Разом з цим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Представником позивача надані оригінали квитанцій, що підтверджують придбання ліків, виробів медичного призначення, надання медичних послуг, однак деякі з них є документами про проведення транзакції через термінал, що не є квитанцією на придбання ліків та квитки на проїзд дочкою позивача з м. Миргород до м. Полтави та у зворотньому напрямку з метою відвідування позивача в лікувальному закладі. Враховуючи вищевикладене, сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з вирахуванням витрат, що не є витратами на лікування позивачем пов`язаних з наслідками вчинення кримінального правопорушення, становить 97517,00 грн. Суд враховує, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, позивач зазнала матеріальної шкоди в розмірі 97517 грн 00 коп. та моральної шкоди, однак заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн. є надмірною. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує похилий вік позивачки, яка є пенсіонеркою, стан її здоров`я, довготривале та дороговартісне лікування після ДТП, погіршення рухових здібностей потерпілої, глибину, ступінь та тривалість моральних і душевних страждань, яких вона зазнала в зв`язку з вчиненням протиправних дій відповідача, який не відшкодував потерпілій матеріальних збитків, а також враховуючи принципи розумності та справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу відповідачем 80000,00 грн. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушення, підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial