Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить суд звільнити з - під арешту будинок [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бердичівського управління юстиції в рамках виконавчого провадження ВП № 10755966 від 02.02.2009. Позов обґрунтовано тим, що 19.11.1962 батько позивача [PERSON] став власником будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина, на яку було накладено арешт. 15.09.2022 позивач звернулася до Бердичівського ВДВС із заявою про зняття арешту на указаний будинок, проте їй було відмовлено. 25.05.2009 державним виконавцем Бердичівського МРУЮ було завершене виконавче провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження". Також, ВДВС повідомив позивача, що перелік підстав для зняття арешту з майна боржника зазначений у ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження". У державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту майна. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 11.06.2024 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.06.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, де заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Так, на виконанні у Бердичівському відділі державної виконавчої служби у Бердичівському районні Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 107755966 по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-367 від 08.01.2009, виданого Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] 20000,00 грн. шкоди на користь [PERSON] . 02.02.2009 державним виконавцем Бердичівського МРУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону відчуження усього належного боржникові рухомого та нерухомого майна в рамках виконавчого провадження ВП № 10755966 (ЄДРВП) та внесено відомості про обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер запису про обтяження 8420453. 25.05.2009 державним виконавцем Бердичівського МРУЮ було завершено дане виконавче провадження на підставі п. 2 ч. 1ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Норма вищевказаної статті, як наслідок повернення виконавчого документа стягувану, не передбачає винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна боржника. Матеріали виконавчого провадження ВП № 10755966 знищено за закінченням терміну зберігання, відповідно до пунктів 9.9-9.13 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки. Згідно перевірки даних АСВП на повторне виконання вказаний виконавчий документ не пред`являвся. Зважаючи, що оскаржуваний арешт накладено у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду в інтересах [PERSON] , то відповідачем у справі має бути особа, в інтересах яких накладено арешт на майно, тобто стягувач за виконавчим [PERSON] або її правонаступник, а не Бердичівський відділ виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ), який є ні боржником у справі, ні особою, в інтересах якої накладено арешт, а отже, є неналежним відповідачем у цій справі. Учасники провадження в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить звільнити майно з-під арешту. Відповідач у поданому відзиві просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права; суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2-5 ст. 13 цього Кодексу. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого виду судочинства (пункт 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц). За правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами п. 5 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (чинного на момент накладення арешту на майно позивача в даній справі) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (чинного на момент вирішення питання про звільнення майна з-під арешту), згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про звільнення майна з-під арешту. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] з 19.11.1962 на підставі договору дарування. [PERSON] записаний батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] . [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до відповіді Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 27.09.2022 за № 16/50791, згідно перевірки автоматизованої системи виконавчих проваджень, а саме розділ (ВП-спецрозділ) встановлена інформація щодо перебування виконавчого провадження №107755966 по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-367 від 08.01.2009, виданому Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] 20000,00 грн. шкоди на користь [PERSON] . 02.02.2009 державним виконавцем Бердичівського МРУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону відчуження усього належного боржникові рухомого та нерухомого майна в рамках виконавчого провадження ВП № 10755966 (ЄДРВП). 25.05.2009 державним виконавцем Бердичівського МРУЮ було завершено дане виконавче провадження на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». За закінченням терміну зберігання матеріали виконавчого провадження №10755966 знищені. Згідно перевірки бази даних АСВП на день надання відповіді на повторне виконання вказаний виконавчий документ не пред`являвся. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що вона позбавлена можливості отримати необхідні документи на майно, належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Разом з тим, позивач зазначає і судом встановлено, що обтяження на майно накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де її померлий батько [PERSON] був боржником. Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесіє позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Звертаючись з позовом позивач вказує відповідачем Бердичівський відділ державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі №905/386/18 (провадження № 12-85гс19) міститься правовий висновок про те, що орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Отже, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, стягувача у виконавчому провадженні. Таким чином, зважаючи, що оскаржуваний арешт накладено у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду в інтересах стягувача [PERSON] , то відповідачем у справі має бути саме [PERSON] , а не Бердичівський відділ державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ), який є ні боржником у справі, ні особою, в інтересах якої накладено арешт, а отже, є неналежним відповідачем у цій справі. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц). За правилами ст. 51 ЦПК України заміна відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача можлива лише за клопотанням позивача, суд з власної ініціативи немає повноважень для визначення відповідачів, що є виключним правом позивача. Суд, виключно за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, пред`явлення позову до не належного відповідача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні такого позову. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, та роз`яснює, що позивач має право звернутись з позовом з тих самих підстав про той самий предмет до належного відповідача. V. Розподіл судових витрат Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Outcome: dismissed