Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Представник позивача - адвокат Левицький І.С. звернувся в суд із даним позовом та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] проживала з [PERSON] без реєстрації шлюбу та у них народилася донька [PERSON] . Однак відповідач ніколи не цікавиться життям та здоров`ям дитини, її духовним та моральним розвитком, матеріально не забезпечує. Більше того, з самого народження дитини він не вважає себе її батьком, оскільки навіть звертався з позовом до суду про оспорювання батьківства, однак проведена судово-генетична експертиза підтвердила його батьківство на 99,9999%. Згідно рішення суду від 04.09.2020р. з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] , однак борг по несплаті аліментів становить 64017,44грн., після чого на відповідача було порушене кримінальне провадження за ухиляння від сплати аліментів. Таким чином з метою захистів інтересів дитини позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача. Згідно ухвали суду від 29.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач та її представник адвокат Левицький І.С. в судове засідання не прибули, однак суду надано заяву про розгляду справи у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, в судове засідання повторно не прибув та не повідомив суд про причини неявки, хоча належним чином повідомлявся про місце та час судового розгляду справи, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не поступало, а тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Сокальської міської ради в судове засідання не прибув, однак суду надано заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, вирішення дано справи покладають на розсуд суду, долучено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, після чого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у [ADDRESS] . Також із наданих довідок та відповіді на адвокатський запит встановлено, що [PERSON] відвідує комунальний заклад дошкільної освіти с.Варяж (ясла-садок), батько жодного разу не навідувався до закладу. Згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.09.2020р. з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в сумі 1300грн. На підставі вказаного рішення відкрито виконавче провадження та згідно проведеного розрахунку вбачається, що [PERSON] не сплачує аліменти внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. Також із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до суду із позовом до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, однак згідно рішення № 454/241/20 від 20.10.2020р. у задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили. 31.05.2024 року виконавчим комітетом Сокальської міської ради Львівської області прийнято рішення №209 про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] . Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню до дочки, матеріально її не забезпечує, лікування та навчання їй не надає а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Конвенція ООН чч. 1, 2 ст. 27 про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи наведене та

Outcome: approved