Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

У листопаді 2022 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Міністерства розвитку громад та територій України, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивував тим, що Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області прийняті незаконні накази про відведення у власність спірних земельних ділянок за рахунок земельної ділянки площею 12,39 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5011, на якій розташовані належні Міністерству розвитку громад та територій України нежитлові будівлі загальною площею 5294,1 кв.м. Прокурором встановлено, що на підставі виданого 07.10.2008 Дмитрівською сільською радою Києво-Святошинського району свідоцтва на нерухоме майно № 229558 Міністерство з питань житлово-комунального господарства України (правонаступником якого на даний час є Міністерство розвитку громад та територій України) являється власником нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] . Право державної власності в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з правом господарського відання ДП «Український карантинний розсадник» на вказані об`єкти нерухомості також зареєстровано 11.02.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером 20216221. Зазначив, що відповідачі по справі набули право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичного оформлення права власності на землю стало можливим у результаті прийняття, на думку прокурора, незаконних наказів Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області. І як наслідок, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3222484405:03:005:5069, 3222484405:03:005:5071, 3222484405:03:005:5072, 3222484405:03:005:5064, 3222484405:03:005:5067, 3222484405:03:005:5065, 3222484405:03:005:5066, 3222484405:03:005:5068, всупереч положенням п. «е» ч. 4 ст. 84 та ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, відведено у приватну власність за рахунок земельної ділянки площею 12,39 з кадастровим номером 3222484405:03:005:5011, яка використовується для потреб центрального органу виконавчої влади та на якій розташовані об`єкти нерухомості державної форми власності. Оскільки державним реєстратором КП «Реєстрація плюс» Грачовою І. В. 19.05.2019 було зареєстровано запис з припинення права державної власності на вищезазначені об`єкти нерухомості загальною площею 5 294,1 кв.м. за вищевказаною адресою, які розташовані на земельній ділянці площею 12,39 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5011 з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства. Після відведення спірних земельних ділянок у приватну власність, первинні набувачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснили їх відчуження на користь відповідачів. В подальшому, на підставі висновку від 09.08.2021р. Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції ухвалено наказ № 26.08.2021 № 3017/5 Міністерства юстиції України, згідно з яким вищевказане рішення реєстратора скасовані та відновлено запис з державної реєстрації права власності (номер права власності 43660387) на об`єкти нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] . Просив суд витребувати з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельні ділянки: площею 0,7072 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5069, площею 0,2411 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5071, які належать [PERSON] ; площею 0,9 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, яка належить [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5064, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5067, які належать [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5065, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5066, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5068, які належать [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. У травні 2023 року Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України подало до суду заяву про процесуальне правонаступництво, у якій просило суд залучити Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України до участі у справі № 369/11128/22 як правонаступника Міністерства розвитку громад та територій України. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, та постановою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі 369/11128/22, заяву Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про залучення до участі у справі правонаступника задоволено. Залучено до участі у цій справі Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України як правонаступника Міністерства розвитку громад та територій України. Судом залучено до участі у цій справі третю особу без самостійних вимог [PERSON] . Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, у справі 369/11128/22, забезпечено позов шляхом накладення арешту та заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельні ділянки: площею 0,7072 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5069, площею 0,2411 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5071, які належать [PERSON] ; площею 0,9 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, яка належить [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5064, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5067, які належать [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5065, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5066, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5068, які належать [PERSON] . У квітні 2024 року Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України подало до суду заяву про процесуальне правонаступництво, у якій просило суд залучити Фонд державного майна України до участі у справі № 369/11128/22 як правонаступника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України. Заяву Мінінфраструктури обґрунтовано тим, що відповідно до Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 жовтня 2022р. №910-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності» вирішено передати до сфери управління Фонду державного майна України єдиний майновий комплекс ДП «Український карантинний розсадник». У підготовчому судовому засіданні 29 квітня 2024 року судом залучено до участі у справі Фонду державного майна України як правонаступника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судове засідання. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Витребування майна у даному випадку відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки буде направлено на поновлення порушеного права центрального органу державної влади. На адресу суду від Фонду державного майна України надійшли письмові пояснення, в яких підтримані позовні вимоги керівника прокурори. Подані пояснення підтримані представником у судовому засіданні. На адресу суду від [PERSON] , представника відповідача [PERSON] надійшов відзив та доповнення до нього на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами прокурора вказав, що набувач земельної ділянки [PERSON] не повинен досліджувати питання юридичної долі земельних ділянок, чи інших земель у державі, питання присвоювання, чи скасування кадастрових номерів на земельні ділянки, оскільки мало місце волевиявлення Держгеокадастру щодо передачі спірних земельних ділянок у власність громадян. Прокурором не доведено, що на спірній земельній ділянці, з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, площею 0,9000 га за адресою: Київська обл., Бучанський район, с. Мила, яка належать на праві приватної власності [PERSON] знаходяться будь-які будівлі та споруди. Окрім того вказав, що фотоматеріали Звіту про грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер 3222484405:03:005:5072), проведений Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Укрспецексперт», дата оцінки 14.04.2023р. Матеріалами вказаного Звіту підтверджують, що жодної будівлі, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072 немає. Спірні земельні ділянки є довгий час є безхозяйними, поросли деревами. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] на платній основі набув права власності на земельну ділянку, є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Також пояснив, що аналогічні справи розглядались Києво-Святошинським районним судом Київської області відносно будівель ДП «Український карантинний розсадник» та інших фізичних осіб, які набули земельні ділянки в с. Мила, зокрема, рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.10.2015 у справі № 369/10426/14-ц відмовлено прокуратурі у позові, оскільки на земельних ділянках відсутні будівлі та споруди вищевказаного державного підприємства. У письмову запереченні представник відповідача [PERSON] вказав, що акт від 13.02.2024р. приймання-передачі єдиного майнового комплексу державного підприємства «Український карантинний розсадник» із сфери управління Мінінфраструктури України до сфери управління Фонду державного майна України, згідно з яким об`єкт за адресою: [ADDRESS] передано до сфери управління Фонду державного майна України не може буте належним та допустим доказом, оскільки Комісія з питань передачі єдиних майнових комплексів Фонду державного майна України не виїжджала в село Мила, Бучанського району, Київської області для огляду об`єктів нерухомого майна. Також на думку представника відповідача [PERSON] неправомірне витребування у [PERSON] спірної земельної ділянки на користь позивача Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області призведе до невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном. Під час укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки [PERSON] як покупець покладався на відомості державних реєстрів, в яких були відсутні записи про обтяження та права третіх осіб на спірну земельну ділянку. Враховуючи викладені просив суд відмовити у позові. Покласти судові витрати на позивачів. Скасувати заходи забезпечення, вжиті судом. Відповіді на відзив відповідача [PERSON] позивачі та прокурор суду не надали. Водночас прокурор у судовому засіданні заперечував проти доводів відповідачів про їх добросовісність під час набуття спірних земельних ділянок. Зазначив, що держава як власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Зазначив, що об`єкти нерухомості були знищені відповідачами-набувачами спірних земельних ділянок. Для такого витребування ставити вимоги про оспорювання рішень органів державної влади та правочинів щодо спірного майна за сталою судовою практикою, не потрібно. [PERSON] , представник відповідачки [PERSON] під час судового розгляду справи звернув увагу суду на судову практику Верховного Суду та пояснив, що в аналогічних судових справах закріплено правові позиції стосовно осіб, які отримали земельну ділянку від держави. Так, останні не зобов`язана проявляти розумну обачність та здійснювати перевірку повноважень органів держави, зокрема, Держгеокадастру щодо розпорядження землею. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Твердження прокурора ґрунтуються на припущеннях. На спірних земельних ділянках відсутні будь-які споруди, будівлі та фундаменти. Тому відповідачка [PERSON] є добросовісною набувачкою земельних ділянок. Просив суд відмовити у позові та скасувати заходи забезпечення позову. Відзиви на позов відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надали. Водночас у судовому засіданні адвокат Білінський О.М., представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтримав позицію решти співідповідачів. Зазначив, що відповідачі [PERSON] є добросовісними набувачами земельних ділянок. Зазначив, що [ADDRESS] знаходиться відділок поліції, а не вищевказане державне підприємство. На спірні земельні ділянки жителі села Мила звалюють сміття. Зазначив, що жодних будівель на спірних ділянках немає. Просив суд відмовити у позові. Скасувати заходи забезпечення позову. У судове засідання представник позивача Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не з`явився, позивач Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області повідомлялось належним чином, причини неявки суду не повідомило. Будь - яких заяв, клопотань від Головного управління на час розгляду справи до суду не надходило. При цьому, як вбачається із долученого до позову листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 21.10.2022 № 10-10-0,6-4945/2-22 порушення законних прав та інтересів держави відсутні. У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Пояснення від третьої особи до суду не надходили. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності, а статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: 1) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; 2) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; 3) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; 4) прийняття спадщини; 5) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та держаної реєстрації забороняється. Згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 131 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 132 Земельного кодексу України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Згідно з ч. 3 ст. 132 Земельного кодексу України угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, відповідно до закріпленого нормою статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п.п. 28 - 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 з приводу оцінки добросовісності набувача зазначено: «5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. 5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. 5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). 5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном». Як вбачається із матеріалів справи, спірні земельні ділянки були сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі, а право власності на них Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Згідно із ст. 3 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; єдності методології ведення Державного земельного кадастру; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються; документування всіх відомостей Державного земельного кадастру. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Одночасно, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі держава реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Обставини справи свідчать, що на підставі наказів позивач ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 29.05.2019 р. № 10-3243/15-19-сг, № 10-3242/15-19-сг, № 10-3245/15-19-сг, № 10-3240/15-19-сг, №10-3244/15-19-сг, №10-3241/15-19-сг відведено у приватну власність громадян земельні ділянки. Судом встановлено, що згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3243/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1,8483 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5063. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3242/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5064. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3245/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5065. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3240/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5066. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3244/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5067. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2019 № 10-3241/15-19сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5068. [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу від 11.09.2019 № 1724 відчужив вищевказану земельну ділянку на користь [PERSON] , яка в подальшу здійснила поділ земельної ділянки. Право власності [PERSON] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.11.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2229635232224, номер запису про право власності: 39337900. 28 вересня 2021 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу земельної ділянки у [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,9000 га, кадастровий номер 3222484405:03:005:5072, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бучанський район, Дмитрівська сільська рада, с. Мила. Вищевказаний договір укладений з дотриманням норм законодавства, посвідчений посвідченим [PERSON] , приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу 28.09.2021р. за реєстровим номером 684 (даний договір є дійсним та не оспорюється третіми особами), а відомості щодо права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.09.2021р. (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60634658 від 28.09.2021р.). На момент укладення договору купівлі-продажу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мединська Н.В. відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, перевірила документи продавця [PERSON] та підстави належності їй вищевказаної земельної ділянки, зокрема те, що право власності на земельну ділянку належить продавцю [PERSON] та зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 листопада 2020року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2222963523224, номер запису про право власності: 39337900, яке на момент укладення договору в спорі, в іпотеці та в інших обтяженнях земельна ділянка з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072 не перебувала, будь-яких заборон на відчуження земельної ділянки в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна не було. Про факт повного розрахунку за нерухоме майно, зазначено у пункті 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки. З матеріалів справи встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Теслапроектбуд» укладено договір підряду № 23/01-22 від 22 січня 2022 року. Предметом вказаного Договору є виконання ТОВ «Теслапроектбуд» електромонтажних робіт по будівництву трансформаторної підстанції потужністю 400кВА, кабельної лінії 10 кВ та інше обладнання для електропостачання виробничої будівлі за адресою: с. Мила кадастровий номер 3222484405:03:005:5072, Києво - Святошинського району, Київської області. На підставі оплатних договорів, укладених з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набувачами та власниками спірних ділянок на даний час є: з кадастровими номерами 3222484405:03:005:5069 та 3222484405:03:005:5071 - [PERSON] , 3222484405:03:005:5072 - [PERSON] , 3222484405:03:005:5064 та 3222484405:03:005:5067 - [PERSON] , 3222484405:03:005:5065, 3222484405:03:005:5066 та 3222484405:03:005:5068 - [PERSON] . На підтвердження факту накладення меж вищезазначених спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 3222484405:03:005:5069, 3222484405:03:005:5071, 3222484405:03:005:5072, 3222484405:03:005:5064, 3222484405:03:005:5067, 3222484405:03:005:5065, 3222484405:03:005:5066, 3222484405:03:005:5068 до позову додано інформацію інженера землевпорядника [PERSON] від 09.09.2022 та доданими викопіюванням з кадастрової карти, схеми розподілу, об`єднання земельних ділянок та кадастровими планами земельних ділянок. Водночас, викопіювання з кадастрової карти, межами об`єднання і розподілу земельних ділянок, які використав ФОП [PERSON] , неможливо перевірити за даними веб-порталу Публічної кадастрової карти України (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta), оскільки на період воєнного стану доступ до Публічної кадастрової карти України для учасників цивільного обороту, закрито. Окрім того, суд враховує, що експертні висновки, виконані експертом, якого не попередили про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не є належними та допустимими доказами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18). З огляду на викладене, суд не приймає до уваги наведений вище доказ, яким є інформація інженера землевпорядника [PERSON] від 09.09.2022. Іншого належного та допустимого доказу позивачем не подано. Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Реєстр речових прав) щодо земельних ділянок: площею 0,7072 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5069, площею 0,2411 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5071, які належать [PERSON] ; площею 0,9 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, яка належить [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5064, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5067, які належать [PERSON] ; площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5065, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5066, площею 2 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5068, які належать [PERSON] в Реєстрі речових прав відсутні зареєстровані обтяження та права третіх осіб по відношенню до вищевказаних земельних ділянок. Відповідно до листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) від 08.03.2023 № 1552/04/13-23, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності, за параметрами пошуку «кадастровий номер земельної ділянки - 3222484405:03:005:5072, 3222484405:03:005:5011», «адреса об`єкта будівництва - [ADDRESS] » інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. За відсутності в Реєстрі речових прав відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). Судом в ході розгляду справи дослідженовисновок судової земельно-технічної експертизи, поданий представником відповідача [PERSON] , та яким спростовуються доводи прокурора. Так, з висновку судової земельно-технічної експертизи вбачається, що станом на дату проведення візуально-інструментального обстеження в межах поверхні земельної ділянки з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, площею 0,9000 га за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, с. Мила, розташованих будівель та споруд не виявлено. Допитаний в судовому засіданні судовий експерт [PERSON] (свідоцтво Міністерства юстиції України № 1623 від 23.03.2013р.) підтримав складений ним висновок та додатково надав пояснення щодо висновків виконаної земельно-технічної експертизи, та вказав на відсутність будівель та споруд на земельної ділянки з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072. Окрім того доводи позивачів про наявність об`єктів нерухомості на спірних земельних ділянках спростовується висновком судової земельно-технічної експертизи, поданогопредставника відповідачки [PERSON] , згідно з яким встановлено, що в межах поверхні земельних ділянок: площею 0,7072 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5069, площею 0,2411 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5071, які належать [PERSON] , будівлі та споруди, чи фундаменти будівель відсутні. Заперечень щодо вищевказаних експертиз та клопотань про призначення у справі додаткової судової земельно-технічної експертизи сторонами не надано, не заявлено інших клопотань на спростування вищевказаних висновків. З листа виконкому Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 06.03.2023 № 409 вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 322484405:03:005:5072, площею 0,9 га, інформації щодо розміщення на вищезгаданій земельній ділянці виробничого комплексу у сільській раді - відсутня. В даний час на території утворилося звалище безхазяйного будівельного сміття. Одночасно, в матеріалах справи наявна відповідь - лист №05-06/220 від 03.04.2023р. Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації підтверджено, що розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації про відведення у постійне користування земельної ділянки Державному підприємству «Український карантинний розсадник» (адреса: Київська область, Києво-Святошинський район, Дмитрівська сільська рада, с. Мила) за період з 2008 по 2020 роки, не виявлено. Окрім того судом в ході розгляду справи досліджено висновок технічного обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222484405:03:005:5072, проведеним станом на 04 березня 2024р., виконаний ФОП [PERSON] згідно Порядку проведення технічної інвентаризації», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023р. №488. Так, ФОП [PERSON] виконано комплекс робіт (надано послуг) по проведенню обстеження земельної ділянки, кадастровий номер 3222484405:03:005:5072, розташованої за адресою: Київська область, Бучанський район, Дмитрівська територіальна громада, село Мила, яка належить [PERSON] та встановлено, що на земельній ділянці площею 0,9 га (кадастровий номер 3222484405:03:005:5072) за адресою: Київська область, Бучанський район, Дмитрівська територіальна громада, село Мила, будь-які будівлі та споруди відсутні. Відповідно до висновку науково-правової - експертизи, виконаної Інститутом Держави і права ім. В.А. Корецького НАН України від 19.03.2024р. № 126/35-е, який суд оцінює як додаткові пояснення відповідача [PERSON] , інститут виснував, зокрема, таке: « [PERSON] набув права власності на земельну ділянку у передбачений законодавством України спосіб за відплатними нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, що підтверджується офіційними даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Набуваючи права власності на земельну ділянку, [PERSON] покладався на актуальні відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на дату укладення договору купівлі-продажу і не був зобов`язані перевіряти історію переходу прав на земельні ділянки, в силу приписів статті 19 Конституції України та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів речових прав від держави до інших осіб - набувачів щодо такого нерухомого майна. Відтак підтверджується, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, загальною площею 0,9 га, кадастровий номер 3222484405:03:005:5072, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бучанський район, Дмитрівська сільська рада, с. Мила за договором купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченим Мединською Н.В., приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу 28.09.2021р. за реєстровим номером 684». Відповідно до інформації Міністерства розвитку громад та територій України від 20.04.2021 № 7/8.5/5878-21 нерухоме майно ДП «Український карантинний розсадник» по [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 12,39 га з кадастровим номером 3222484405:03:005:5011 з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства. Однією із категорій земель, на які за основним цільовим призначенням поділяються землі України, є землі сільськогосподарського призначення. Згідно з ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Справа, яка розглядається, є подібною до іншої цивільної справи, яка розглядалися Києво-Святошинським районним судом Київської області та судові рішення, у якій переглядалися в касаційному порядку. Верховним Судом розглянуто подібну справ щодо спірних ділянок, в яких прокурор стверджував про знаходження на спірних земельних ділянках об`єктів нерухомості ДП «Український карантинний розсадник» (справа № 369/10426/14-ц). У постанові Апеляційного суду Київської області від 28.10.2015р., який розглянув спрів після розгляду справи Верховним Судом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора з посиланням на те, що прокурором не надані докази, зокрема, відповідні схеми-плани на підтвердження того, що накази Головного управління Держгеокадастру Київській області стосуються земельних ділянок, на яких розташовано об`єкти нерухомого майна, які належать ДП «Український карантинний розсадник». Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Відтак, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Водночас, Конституційний суд України у Рішенні від 16 листопада 2022 року №o 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19) за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Одестеплокомуненерго» щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) зазначив, що ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно може бути кваліфіковано, насамперед, як припинення офіційного визнання і підтвердження державою юридичного факту набуття особою такого права власності внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносять запис про скасування державної реєстрації права власності. Отже, особа втрачає можливість вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Крім того, в оспорюваному приписі статті 37 Закону немає чіткої та зрозумілої вказівки на юридичні наслідки ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності в аспекті визначення особи власника майна. Отже, скасування Міністерством юстиції України на підставі оспорюваного припису статті 37 Закону рішення про державну реєстрацію права власності спричиняє юридичну невизначеність у відносинах власності та обмежує Товариство в розпорядженні майном. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави». Конституційний Суд України стверджує, що держава зобов`язана гарантувати і забезпечити права і свободи людини у спосіб та в межах, визначених Конституцією та законами України, а також утриматись від притягнення особи до юридичної відповідальності або застосування до неї інших надмірних санкцій у разі помилкових або незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади та інших органів або осіб, які виконують функції держави. Крім того, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р.» від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція). Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» (Stretch v. Uпіted Кіngdom, 44277/98) визнання недійсним правового акту органу влади згідно якого особа набула права власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції» (посилання на дане рішення Європейського суду з прав людини містяться у судових рішеннях у аналогічних справах, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується». Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Окрім того, у цій справі ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Статтею 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Окрім норм прямої дії Основного закону, суд виходить з того, що чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки в аспекті її реального цільового призначення та дотримання порядку розпорядження нею. Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України. Отже, набувач земельної ділянки законно презюмує, що рішення Держгеокадастру як державного органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції. У рішенні ЄСПЛ у справі «Шмакова проти України» (Заява № 70445/13) суд наголосив, що позбавлення особи права власності на її земельну ділянку без виплати суми, обгрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, якщо такі були, з одного боку, та правом особи на мирне володіння своїм майном, з іншого, що становить непропорційний тягар для власника майна. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Водночас у частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідьвстановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, на порушення наведених норм процесуального права, при розгляді справи в суді прокурором неспростована презумпція добросовісності набуття відповідачами земельних ділянок та недоведено, що спірні земельні ділянки на момент їх передачі громадянам на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області не відносилися до земель, які використовувалися для потреб центрального органу виконавчої влади. У справі відсутні докази на підтвердження того, що земельна ділянка, з кадастровим номером 3222484405:03:005:5011 площею 12,39 га була відведена для будівництва та обслуговування об`єкта нерухомого майна, а також, що саме на спірних земельних ділянках, розташовані об`єкти нерухомості ДП «Український карантинний розсадник». Крім того, згідно відомостей картографічних даних безкоштовного картографічного веб-сервісу від компанії Google (Earth Pro), територія де розташовані спірні земельні ділянка за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, с. Мила, станом на 08.09.2005 по 15.04.2022, відсутні від забудови. Картографічний веб-сервіс від компанії Google можна вважати допустимим та достовірними доказами, оскільки вони збираються з різних джерел, таких як супутники, автомобільні камери, додатки користувачів та інших ресурсів, а також з урахуванням того, що Google постійно оновлює та перевіряє дані, щоб забезпечити їх точність та актуальність. Такого висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 420/4540/22. Суд вважає, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] добросовісно набули спірні земельні ділянки, тобто, які не могли і не повинні були передбачати наявність ризику того, що право власності на земельні ділянки можуть бути витребувано на користь держави. Відповідачі можуть втратити придбане майно і будуть змушені самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісних набувачів індивідуальний і надмірний тягар. При розгляді справи суд виходить з того, що відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне. Відтак, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. У разі задоволення позову про витребування земельних ділянок відбудеться непропорційне втручання у майнові права власників спірних земельних ділянок та призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, а отже порушить справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами осіб, які зазнають такого втручання, що є несумісним із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких умов, у осіб, які придбавали відповідні земельні ділянки у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та у подальших набувачів - відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були відсутні будь-які підстави сумніватись у достовірності та законності володіння ним відповідною власністю. Зі змісту договорів купівлі-продажу, за якими співвідповідачі придбавали відповідні земельні ділянки, вбачається, що наведені договори були оплатними. Отже, з огляду на те, що такі співвідповідачі покладались на офіційну інформацію, внесену до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, достовірність та об`єктивність якої була гарантована державою, такі співвідповідачі понесли майнові витрати на придбання відповідних земельних ділянок, то витребування у таких співвідповідачів, які добросовісно набули відповідне нерухоме майно, придбаних земельних ділянок суперечитиме засадам справедливості, добросовісності і розумності цивільного закону, принципу належного урядування та принципу пропорційності втручання держави у право мирного володіння майном. Відтак витребування спірних земельних ділянок у добросовісних набувачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можливе, адже це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши пояснення сторін, пояснення експертаз урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що судом ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, суд на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення вказаного позову, вжиті відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 30.11.2023 року в даній справі.

Outcome: dismissed