Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник Коровіна Н.Г., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, в якому просять: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 28.03.2019 у розмірі 68200 доларів США, а також 3% річних від несплаченої суми боргу у розмірі 5981 доларів США, а всього - 74181 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 28 березня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику у сумі 68200 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму боргу в строк до 01 квітня 2020 року. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою, написаною [PERSON] власноруч в присутності свідків. Позивач вказує, що в обумовлений строк відповідач грошові кошти йому не повернув, від повернення грошових коштів ухиляється, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутися до суду. 02 травня 2023 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 липня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті. 26.09.2023 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Кравченко В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: в частині стягнення з нього на користь позивача суми боргу в розмірі 10000 доларів США, в іншій частині - заперечує. В обґрунтування зазначеного вказує, що відповідач, будучи знайомим з позивачем, дійсно взяв у борг грошові кошти у розмірі 68200 доларів США, про що була складена розписка від 28.03.2019 року. Проте, вказані кошти бралися на розвиток бізнесу для себе та його брата [PERSON] , та систематично погашалися, про що здійснювалися відповідні відмітки та записи у зошиті позивача, які засвідчувалися його підписом. Зауважує, що станом на день звернення позивача до суду з позовом, відповідачем боргові зобов`язання в більшій мірі були погашені, а наявна заборгованість становить 10000 доларів США, у зв`язку з чим, вимога щодо стягнення 3% річних від несплаченої суми боргу у розмірі 5981 доларів США не підлягає задоволенню, оскільки обраховується від усієї суми позики, а не від фактичного залишку заборгованості. Окрім того представник звертає увагу, що копію ухвали про відкриття провадження у справі стороною відповідача було отримано лише 12.09.2023 року, при ознайомлення представника з матеріалами справи, а тому вважає, що строк на подання відзиву не був порушений. 26.09.2023 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Кравченко В.В. до суду також надійшли клопотання про визнання явки позивача обов`язковою, клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та заява про виклик свідків. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2024 року, для з`ясування обставин, викладених у позові та за клопотаннями відповідача, було вирішено визнати явку позивача та відповідача обов`язковою. У судовому засіданні, призначеному на 08.04.2024 року, представник позивача, адвокат Коровіна Н.Г. позов підтримала та просила задовольнити, вважала за недоцільне повертатися до підготовчого розгляду справи. Відповідач [PERSON] факт отримання грошових коштів у борг за борговою розпискою від 28 березня 2019 року у сумі 68200 доларів США підтвердив, зазначивши, що майже все повернув його брат - [PERSON] , про що зазначено у відзиві, і наразі має заборгованість лише у сумі 10000 доларів США. Факт повернення грошових коштів підтверджується відповідними відмітками у журналі позивача. Представник відповідача, адвокат Логойда Я.В. подані заяви про виклик свідків та повернення до стадії підготовчого провадження підтримала та просила задовольнити. Щодо позовних вимог - підтримала позицію відповідача, тобто часткового визнання наявної заборгованості у сумі 10000 доларів США. За результатами судового засідання судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження та задоволено заяву про виклик свідка [PERSON] . У судовому засіданні, призначеному на 22.07.2024 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Додатково зауважив, що у борговій розписці було чітко зазначено дату повернення грошових коштів, а саме 01.04.2020 року, однак, наразі, кошти відповідачем так і не були повернуті. Щодо тверджень відповідача, про те, що його брат [PERSON] повертав грошові кошти за вказаною розпискою - заперечив, вказавши, що останній також мав власні грошові зобов`язання, однак нічого не повертав. Представник позивача, адвокат Коровіна Н.Г. позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача, адвокат Логойда Я.В. щодо задоволення позову у повному обсязі заперечувала, зауваживши, що сторона відповідача визнає наявну суму заборгованості у розмірі 10000 доларів США. Відповідач [PERSON] підтримав позицію представника, в задоволенні позову просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 28 березня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав, відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 68200 (шістдесят вісім тисяч двісті) доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 01 квітня 2020 року, що підтверджується оригіналом розписки від 28.03.2024 року. Окрім того факт укладення договору позики та отримання грошових коштів у розмірі 68200 (шістдесят вісім тисяч двісті) доларів США підтверджує і сам відповідач. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 28 березня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично було укладено договір позики у формі боргової розписки, в якій також зазначено термін, до якого відповідач мав повернути кошти, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання договору. Уклавши договір позики на умовах, викладених ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені. Згідно частини 2 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За договором позики сторони встановили строк дії позики до 01 квітня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає за необхідне зауважити, що з наданих копій фотознімків, які, як зазначає відповідач, підтверджують факт часткового погашення заборгованості та за договором позики від 28 березня 2019 року та внесення грошових коштів його братом - [PERSON] , жодним чином не вбачається можливим встановити факт повернення коштів за вказаним договором позики, а тому вони не є допустимими доказами і не приймаються судом до уваги. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02 червня 2021 року по справі № 531/152/19, провадження № 61-12849св20, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Вирішуючи питання щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті, суд зауважує, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц. При прийнятті рішення суд враховує, що відповідачем не надано жодних доказів, що свідчать про повернення та часткове повернення суми позики, причини несвоєчасного повернення суми позики, а також про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики від 28.03.2019 у розмірі 68200 (шістдесят вісім тисяч двісті) доларів США. Що ж стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від несплаченої суми боргу, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення грошових коштів, змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних), яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення - підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.05.2022 (справа № 625/41/16ц). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». Відповідно до змісту здійсненого позивачем розрахунку трьох відсотків річних, за період з 01 квітня 2020 року по 01 квітня 2023 року, загальна кількість днів за якими було прострочено сплату основної суми боргу складає 1067 дня, а тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних від несплаченої суми боргу у розмірі 5981 доларів США (із розрахунку 68200 х 3% / 365 х 1067). В той же час суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, беручи до уваги норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, сума трьох відсотків річних, нарахованих позивачем після 23 лютого 2022 року, не підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, здійснюючи розрахунок трьох відсотків річних від простроченої суми за вказаним договором, слід виходити з періоду від 01 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно, з якого вбачається, що загальна кількість днів за якими було прострочено сплату основної суми боргу складає 694 дня, а тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних від несплаченої суми боргу у розмірі 3885,99 доларів США (із розрахунку 68200 х 3% / 365 х 694). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує, що позивач, відповідно до вимог п. 10 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial