Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 25.04.2015 р. між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленостей щодо надання грошових коштів в позику та здійснено передачу грошей. В той же день сторони оформили договір позики в письмовій формі (розписка) в присутності свідків. На виконання умов договору позивач передала, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США. У зв`язку із не виконанням зобов`язань по поверненню суми позики [PERSON] звернулась до суду та Київським апеляційним судом 15.11.2018 прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволено частково - стягнуто на користь позивача борг за договором позики у розмірі 381 725,66 грн, проценти за період з 25.04.2015 по 05.07.2016 в сумі 100 957,20 грн. В подальшому позивачем було ініційовано стягнення суми боргу у примусовому порядку. Всі дії виконавця щодо примусового виконання рішення суду виявились марними, оскільки [PERSON] здійснила відчуження належного їй майна шляхом укладання 05.09.2016 договору дарування квартири [ADDRESS] користь [PERSON] (1/2 частка квартири) та [PERSON] (1/2 частка квартири), посвідченого приватним нотаріусом Лазарєвою Л.І. [PERSON] та [PERSON] є рідними синами [PERSON] , а тому правочин було здійснено винятково для фіктивного переходу права власності на нерухоме майно з метою його приховування від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошей. Після відчуження майна відповідач [PERSON] залишається зареєстрованою у спірній квартирі, що також свідчить про те, що сторони не мали наміру щодо реального виконання договору дарування. Таким чином оскаржуваний договір є фіктивним, а тому представник позивача просить суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна (квартири) від 05.09.2016 за № 2224, посвідчений приваттним нотаріусом Лазарєвою Л.І., що укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Провадження у справі відкрито 01.11.2021, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником [PERSON] подано відзив на позов, де зазначено наступне. Даний позов не є першою спробою визнати договір дарування недійсним. Так, станом на день укладання оскаржуваного договору дарування борг не виник, позивач не була стягувачем, жодної недобросовісної дії відповідача, в розумінні ст. 13 ЦК України, не було зроблено, арешт на квартиру накладений не був. Виконавче провадження з примусового виконання рішення щодо стягнення боргу було відкрито 14.12.2018 і дії відповідача вчинені з два роки до того не можуть вважатися зловживанням правом. Так, 04.03.2016 відповідачем, як повнолітньою особою на себе і двох неповнолітніх дітей було отримано свідоцтво про право на спадщину з законом після смерті батька неповнолітніх [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за кожним. Відповідач звернулась до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області з заявою про надання дозволу на продаж земельної ділянки та 01.07.2016 отримала Розпорядження про надання такого дозволу за умови одночасного дарування [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] по частині квартири [ADDRESS] . Тобто договір дарування укладався на виконання Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 01.07.2016 № 269. Спірний договір при цьому зі сторони обох неповнолітніх підписаний представником органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області. Також представник [PERSON] вказує, що земельна ділянка отримана всіма відповідачами у спадок та 1/3 її частина була реалізована шляхом проведення електронних торгів саме з метою погашення боргу перед позивачем. За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, враховуючи те, що про укладання оскаржуваного договору позивачу було відомо у лютому 2017. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідач відчужив належне їй майно після пред`явлення [PERSON] позову про стягнення боргу, тобто достеменно знаючи про наявність спору і , намагаючись уникнути стягнення заборгованості. На день подачу відповіді на відзив, виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] боргу триває, рішення суду про стягнення боргу не виконано. Здійснення стягнення на грошові кошти або майно боржника не є можливим у зв`язку із відсутністю такого майна. 16.06.2023 на підставі розпорядження № 01-08-468 керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.2023 виданого відповідно до положень п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю. Представник [PERSON] також просив відмовити в задоволенні позову за відсутності для цього правових підстав. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. просила розглядати справу за її відсутності. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, як свідчать матеріали справи, 23.03.2017 р. Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/4283/16-ц винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та у зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним. 15.11.2018 р. Київським апеляційним судом в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2017 в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - скасовано та в цій частині ухвалити нове судове рішення наступного змісту. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 381725,66 грн., проценти за період з 25 квітня 2015 року по 05 липня 2016 року в сумі 100957,20 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 березня 2017 року залишено без змін. При цьому судом встановлено, що 25 квітня 2015 року [PERSON] складено розписку наступного змісту (дослівно):«Я, [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] паспорт [NUMBER] отримала кошти в позичку від [PERSON] в розмірі 15 тисяч доларів США (п`ятнадцять тисяч), що станом на сьогодні 25.04.15 еквівалентом 336 тисяч 750 грн. в присутності свідка [PERSON] та [PERSON] .». Розписка містить підпис [PERSON] , а також наступні написи: «Передачу коштів засвідчую [PERSON] , Передачу коштів засвідчую [PERSON] [PERSON] » і підписи зазначених осіб. Колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ зроблено висновок, що конкретні обставини справи вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини унаслідок передання грошових коштів у позику та з позичальника підлягає стягненню 381725,66 грн. суми боргу. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представниками сторін, що приватним виконавцем Ляпіним Д.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого листа 761/4283/16-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 04.12.2018 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 491 602,47 грн. Представник позивача зазначає, що з метою уникнення стягнення боргу в примусовому порядку, [PERSON] здійснила відчуження належного їй нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] шляхом вчинення 05.09.2016 фіктивного правочину дарування зазначеного майна двом неповнолітнім синам - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в рівних частках кожному. Так, судом встановлено, і не заперечується представниками відповідачів, що [INFO] [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , [INFO] (обдарований), [PERSON] , [INFO] (обдарований) уклади договір дарування квартири відповідно до якого дарувальник безоплатно передав у дар обдарованим, а обдаровані безоплатно прийняли в дар (по частині квартири кожен) належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Догові дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., реєстровий № 2224. Як свідчить договір дарування від імені неповнолітніх осіб (обдарованих) діяв представник органу опіки та піклування Вишгородської райдержадміністрації Мельник О.В. на підставі розпорядження від 28.07.2016, виданого Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області за № 348. Матеріали справи свідчать про те, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є синами [PERSON] (копії свідоцтв про народження наявні в матеріалах справи). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, договір дарування укладався на виконання розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 269 «Про надання дозволу на укладання договору купівлі - продажу» від 01.07.2016, яким надано дозвіл (доручення) [PERSON] підписати договір купівлі-продажу по 1/3 частині земельної ділянки, по 1/3 частині будинку за адресою: [ADDRESS] при умові одночасного дарування неповнолітнім по частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц) погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду враховувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та вважала, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Так, спірний правочин було укладено після пред`явлення до [PERSON] позову про стягнення заборгованості, обдаровані є близькими родичами відповідача. Разом з тим, суд бере до уваги, що в даному випадку укладання договору дарування пов`язано з виконанням розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.07.2016, а також ту обставину, що від імені неповнолітніх діяв представник органу Опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, що виключає наявність умислу сторін угоди. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] досягши повноліття скористався правом на користування належним йому майном, уклавши 03.06.2020 договір найму (оренди) нерухомого майна строком дії до 03.06.2022 з [PERSON] (копія договору наявна в матеріалах справи. Також суд бере до уваги, що в спірний період часу, а саме 04.03.2016 [PERSON] отримала спадщину за померлим [INFO] чоловіком [PERSON] , а саме частину земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. і яка була реалізована в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь [PERSON] (копія акту про проведення електронних торгів від 14.02.2020 наявна в матеріалах справи). Виходячи з наведеного, з огляду на те, що стороною позивача не доведено обставини з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору не дійсним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Так, за положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суд не вбачає підстав для надання оцінки твердженням представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності і застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки зазначені наслідки застосовуються в разі встановлення порушення права на захист якого подано позов. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed