Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням зміни предмету позову тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . До спадкового майна належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В 1982 році [PERSON] та [PERSON] придбали будинок у [PERSON] , а угода була укладена в простій письмовій формі. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 448/11 від 08 вересня 1989 року узаконений та затверджений акт прийому в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , а щодо питання визнання права власності на житловий будинок було рекомендовано звернутись до суду. Спадщину на 1/2 частину спадкового майна після смерті [PERSON] прийняв чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки на час її смерті проживав разом з дружиною за вищевказаною адресою. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вона прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, але 15 вересня 2023 року постановою приватний нотаріус ДМНО Жукова Ю.Ю. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька на житловий будинок у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. На підставі вищевикладеного вона змушена звернутись до суду з цим позовом, в якому просила встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом з дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право власності в цілому на житловий будинок літ. А1, загальною площею 49,0 кв. м, житловою 29,0 кв. м, літню кухню - літ. Б1, сараї - літ. Г1, Д1, Ж1, вбиральню - літ. Е1, споруди - №1-4, змощення І, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] , який помер [INFO] . 14 грудня 2023 року ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справу співвідповідача - Дніпровську міську раду. 12 березня 2024 року представником Дніпровської міської ради Ревякіною Н.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі в обґрунтування зазначивши, що до матеріалів справи долучено рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів від 08 вересня 1989 року № 448/11, відповідно до якого узаконено та затверджено акт прийомки в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , рекомендовано громадянам [PERSON] та [PERSON] щодо визнання права власності на будинок звернутись в народний суд, зобов`язано [PERSON] внести зміни в генплан через міжміське бюро технічної інвентаризації. Вказує, що [PERSON] не виконав вказане рішення. Крім того, посилається на те, що відповідно до копії нового технічного паспорту на спірне нерухоме майно площа житлового будинку змінилась у порівнянні з вищевказаним рішенням, а сарай літ. Ж1 і споруди № [NUMBER] побудовані з 1964 року по 1990 рік та не увійшли до акту прийомки будинку до експлуатації і старого технічного паспорта. Посилається також на те, що не надано документів на підставі яких зареєстровано право власності за спадкодавцем на спірний будинок. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради Ревякіна Н.М. подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи без фіксування судового процесу та без їх представника, відмовивши у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення чи розгляд справи за його відсутності суду не надав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином, лише надала на виконання ухвали суду завірену належним чином копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 04 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши думку представників позивача та відповідача Дніпровської міської ради, пояснення свідка, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданого [INFO] , 19 лютого 1977 року [PERSON] та [PERSON] одружились, про що зроблено запис №276, а прізвище дружині після одруження присвоєно « [PERSON] » (а.с.10). З наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] , про що зроблено запис за №4256 (а. с. 11). Матеріалами справи також встановлено, що 16 грудня 2000 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвои про одруження Серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, про що зроблено запис № 825, а прізвище дружини після одруження змінено на « [PERSON] » (а. с. 12). В матеріалах справи наявна розписка від 19 липня 1982 року, зі змісту якої судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] свій будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказана розписка була підписана у присутності свідків та засвідчена головою квартального комітету № 4 Ленінського району м. Дніпропетровська (а. с. 14). Також судом встановлено, що в матеріалах справи наявний зведений оціночний акт по домоволодінню [ADDRESS] , в якому зазначено користувача [PERSON] , та вказано дату загальної інвентаризації 16 березня 1982 року (а. с. 19). Крім того, матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про узаконення житлового будинку [ADDRESS] » № 448/11 від 08 вересня 1989 року вирішено: узаконити та затвердити акт приймання в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] з 3-х житлових кімнат площею 30,6 м2, корисною площею 53 м2, літня кухня Б, сараї В, Г, Д, вбиральня Е; рекомендовано [PERSON] та [PERSON] з питання визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] звернутись до народного суду; зобов`язати [PERSON] внести зміни в генплан через міжміське бюро технічної інвентаризації (а. с. 15). Крім того, в матеріалах справи також наявний акт приймання в експлуатацію будинку [ADDRESS] , який було складено приймальною комісією у приступності [PERSON] і [PERSON] , в якому вказано, що будівництво почато в 1964 році і закінчено в 1966 році, житловий будинок складається з 3-х житлових кімнат житловою площею 30,6 м2, корисною площею 53 м2 (а. с. 16-17). Матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за № 3917 (а. с. 8). Також судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за № 586 (а. с. 9). Як вбачається з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 355103076 від 20 листопада 2023 року, відсутня інформація щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а. с. 23). В матеріалах справи наявний акт про проживання від 01 жовтня 2023 року, за підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що за адресою: [ADDRESS] , проживали [PERSON] з 1982 року до дня смерті [INFO] та її чоловік [PERSON] , який мешкав з дочкою [PERSON] з 1982 року до дня смерті [INFO] , який також засвідчено головою квартального комітету № 4 у Новокодацькому районі м. Дніпра (а. с. 25). З наявного в матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00043048149, який сформовано 10 січня 2024 року, щодо реєстрації актового запису про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 59 років, судом встановлено, що місцем [PERSON] зазначено: [ADDRESS] (а. с. 94-96). Більш того, в матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , який виготовлено інженером з технічної інвентаризації ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] 08 жовтня 2023 року станом на 09 травня 2023 року, в якому також містяться схема розташування будівель та споруд, план будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, в якому зазначено, що домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А1, прибудов літ. а2-а3, ганку літ. а4, літньої кухні літ. Б1, сараїв літ. Г1, Д1, Ж1, вбиральні літ. Е1, споруд №1-4.1 (а. с. 26-30). Крім того, з наявного в матеріалах справи акту інженера з технічної інвентаризації ФОП [PERSON] № 2824 від 09 травня 2023 року, судом встановлено, що під час технічної інвентаризації житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , було встановлено, що наявні на земельній ділянці будівлі і споруди, а саме: житловий будинок літ. А1 з прибудовами літ. а2, а3, ганок літ. а4, літня кухня літ. Б1, сараї літ. Г1, Д1, Ж1, вбиральня літ. Е1, не відносяться до самочинного будівництва та не підлягають вводу, прийняттю в експлуатацію, як побудовані до 05 серпня 1992 року. Сарай літ. В1 демонтовано. Таким чином у складі об`єкта щодо якого було виконано технічну інвентаризацію відсутні самочинно збудовані будівлі і споруди (а. с. 31). Також як вбачається з витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва з реєстраційним номером ТІ01:8995-6266-9605-0261, який було створено в Єдиній державній системі у сфері будівництва 08 жовтня 2023 року, в ньому наявна інформація про проведення вищевказаної технічної інвентаризації (повторної), та зазначено про існуючий об`єкт нерухомого майна: житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 53 км.м, житловою площею 30,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Вказаний витяг також містить примітку, про те, що наявні на земельній ділянці будівлі і споруди, а саме: житловий будинок літ. А1 з прибудовами літ. а2, а3, ганок літ. а4, літня кухня літ. Б1, сараї літ. Г1, Д1, Ж1, вбиральня літ. Е1, не відносяться до самочинного будівництва та не підлягають вводу, прийняттю в експлуатацію, як побудовані до 05 серпня 1992 року. Сарай літ. В1 демонтовано. Таким чином у складі об`єкта щодо якого було виконано технічну інвентаризацію відсутні самочинно збудовані будівлі і споруди (а. с. 34-45). За правилами ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. Разом з тим, слід зазначити, що в своїй ухвалі №505/2085/14-ц від 14 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З наданих суду доказів судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у шлюбі та 19 червня 1982 року на підставі розписки придбали домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, яке в подальшому було на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про узаконення житлового будинку [ADDRESS] » № 448/11 від 08 вересня 1989 року узаконено та затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було набуто під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , що в силу положень ст. 22 КпШС, який діяв на момент вказаних правовідносин, є їх спільною сумісною власністю. Крім того, [PERSON] дійсно проживала за адресою: [ADDRESS] , на момент своєї смерті [INFO] разом з чоловіком [PERSON] , який мешкав за вказаною адресою до дня своєї смерті [INFO] , що підтверджується актом про проживання від 01 жовтня 2023 року за підписами сусідів, засвідченим головою квартального комітету № 4 у Новокодацькому районі м. Дніпра (а. с. 25). Також у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суд, що їй відомо про те, що батьки позивача з 1982 року проживали у будинку за адресою: [ADDRESS] , де також проживала позивач, яка є їх єдиною дитиною. За таких обставин судом встановлено, що [PERSON] , який на момент смерті проживав з [PERSON] , фактично прийняв спадщину, яка складалася з належної їй на праві спільної сумісної власності 1/2 частини домоволодіння шляхом проживання разом із спадкодавцем на день її смерті, оскільки інша 1/2 частина квартири фактично належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. З наявних в матеріалах справи доказів та показів свідка [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] проживала спільно зі своїм чоловіком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Отже позивачем було надано суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту постійно проживання за адресою: [ADDRESS] , її батька [PERSON] та матері [PERSON] , на час смерті матері [INFO] , тобто на час відкриття спадщини після її смерті. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання її батька [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] на день її смерті, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення, в інтересах померлих суперечить нормам цивільного права та процесуального законодавства. Аналіз положень ст. 315 ЦПК України свідчить про те, що факт проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Встановлення юридичного факту щодо спільного проживання померлих батьків позивача на час відкриття спадщини після смерті її матері, не несе юридичного наслідку щодо вирішення їхніх прав та обов`язків. Отже, встановлення вказаного факту, який встановлено у мотивувальній частині рішення, безпосередньо породжує юридичні наслідки для позивача щодо виникнення у неї права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, а тому суд вважає необґрунтованою позовну вимогу в частині встановлення факту того, що [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом з дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а тому вона не підлягає задоволенню. Також судом було встановлено, що позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] у встановлений законом строк, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Крім того, під час розгляду справи судом не встановлено існування інших спадкоємців після померлого [PERSON] , окрім його доньки [PERSON] . Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок було придбано [PERSON] та [PERSON] у 1982 році та рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська «Про узаконення житлового будинку [ADDRESS] » № 448/11 від 08 вересня 1989 року вирішено узаконити та затвердити акт приймання в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . У 1982 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року). Згідно із ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Отже, за вказаними правовими актами підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, і вони не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Положень ст. 47 ЦК УРСР в редакції, що діяла на момент оформлення письмової угоди про відчуження спірного будинку, укладеного 19 червня 1982 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, суд враховує наявність рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про узаконення житлового будинку [ADDRESS] » №448/11 від 08 вересня 1989 року, яким було вирішено узаконити і затвердити акт приймання в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , та який містить посилання на те, що вказаний житловий будинок було побудовано самовільно в 1966 році [PERSON] , і продано в 1982 році по домашній угоді [PERSON] та [PERSON] . До часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 №157/6445 з подальшими змінами. Вказані нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Крім того, згідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03 серпня 2004 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в суді у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч. 1 ст. 1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності дост.9Конституції України є частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположень свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б у вказаному випадку обґрунтовували втручання держави у право позивача на спадкове майно. Також принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року №227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Враховуючи, що підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом слугувало те, що позивачем не було надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця [PERSON] на спірне нерухоме майно, і тому позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане у позовній заяві спадкове нерухоме майно, та іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї за таких обставин немає, то в цьому випадку, її право має бути захищено в судовому порядку, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, оскільки під час розгляду справи було встановлено як і фактичне набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , так і те, що наявними доказами у справі встановлено фактичне прийняття спадщини [PERSON] після померлої [INFO] дружини [PERSON] , яка складалась з належної їй 1/2 частики у спільній сумісній власності подружжя. Враховуючи вищезазначене, встановлені судом обставини вказують на необхідність задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] на вищевказаний житловий будинок. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідачів, тому судовий збір з відповідачів не підлягають стягненню.

Outcome: partial