Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

20 червня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що до грудня 2023 року він виховувався у повній родині. Восени 2023 року сімейні стосунки між батьками різко погіршилися та на початку грудня 2023 року батько пішов із сім`ї. Після того, як батько пішов із сім`ї його утриманням та вихованням займалася мати [PERSON] . Однак мати [INFO] померла. Після смерті матері він залишився на одноособовому утриманні бабусі [PERSON] батько участі у його вихованні та утриманні не приймає. Йому вже виповнилося повних 16 років, а тому, він має право на самостійне звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді від 25 червня 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження, розгляд справи призначено в підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності та про визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, надавши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до наступного. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Преамбулою Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованою Україною 03 червня 2006 року, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Статтею 51 Конституції України, ч.ч.2, 3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, яка виникає у момент народження (частина перша статті 25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій (частина перша статті 30 ЦК України). ЦК України розрізняє такі види дієздатності фізичної особи: часткову - до чотирнадцяти років (стаття 31), неповну - від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32) та повну - яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (стаття 34). Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Відповідно частини другої статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Згідно із частиною четвертою статті 152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Частиною третьою ст.179 СК України передбачено, що неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Отже законодавцем передбачено, що діти віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто (без залучення законного представника) здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь. Як встановлено судом позивач [PERSON] , 23.12.2007 року проживає окремо від батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи наявні у справі докази, обставини справи, предмет позову, зміст заявлених позовних вимог - дана справа безпосередньо стосується особистих майнових прав і законних інтересів неповнолітнього [PERSON] , який має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними, а тому суд приходить до висновку про те, що необхідним і достатнім розміром аліментів для забезпечення гармонійного розвитку [PERSON] є стягнення з [PERSON] 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно зі статтею 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved