Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

05.10.2023 позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, яка належить на праві приватної власності [PERSON] ; визнати право власності на частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Вимоги позову обґрунтовані тим, що до 22.11.2022 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу за спільні грошові кошти позивачка та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку за спільною згодою подружжя було оформлено на відповідача. Наразі між сторонами існують суперечки щодо користування спірним майном, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду із даним позовом. Суд своєю ухвалою від 09.10.2023 залишив вказаний вище позов без руху у зв`язку із вказаними в ньому недоліками. 23.10.2023 від позивачки на виконання ухвали суду про залишення позову без руху надійшла заява про усунення недоліків разом із доданими до неї документами. Суд ухвалою від 25.10.2023 відкрив провадження, призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.11.2023 від представника позивачки адвоката Бердникової К.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона, крім іншого, просила визнати право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Суд ухвалою від 20.11.2023 прийняв заяву представника позивачки адвоката Бердникової К.О. від 20.11.2023 про збільшення позовних вимог. 28.12.2023 до суду від представника відповідача адвоката Корець Ю.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира хоча і була придбана у шлюбі, проте на особисті кошти відповідача, які йому надала мати, тому квартира є його особистою приватною власністю. Суд своєю ухвалою від 10.01.2024 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Суд своєю ухвалою від 06.02.2024 задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову та наклав арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 1049, виданого 20.09.2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. Представник позивачки адвокат Бердникова К.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення. Представник відповідача адвокат Корець С.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, враховуючи підстави, наведенні у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 17.05.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.11.2022. У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 20.09.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 1049. Згідно із копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.09.2013 № 9743879 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 2 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У частині 1 статті 63 СК України вказано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). \~ \~ \~ \~Так відповідач у справі заперечував факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, проте вказане спростовується показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили про те, що після продажу своєї нерухомості надавали сторонам у справі кошти на придбання спільного житла. Інших будь-яких належних та допустимих доказів того, що квартира [ADDRESS] , була придбана за особисті кошті відповідача суду надано не було. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже з огляду на те, що спірна квартира була придбана позивачкою та відповідачем під час перебування у шлюбі, вони вели спільне господарство, 19.10.2018 у сторін народилася третя дитина, що вказує на спільність планів на майбутнє та існування тісних сімейних взаємовідносин, суд доходить до висновку, що під час придбання спірної квартири та в подальшому (до розладу сімейних відносин) вона сторонами визнавалась спільним майном подружжя. Таким чином за встановлених фактичних обставин суд не знайшов правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] , а на об`єкт нерухомості спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи наведені вище норми можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Так позивачка, відповідно до збільшених позовних, просила визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , посилаючись на проживання разом з нею трьох неповнолітніх дітей, які знаходяться на її утриманні. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проте суд вважає, що проживання дітей разом з позивачкою само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачкою не доведено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17. Отже, враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках, а тому позовну заяву слід задовольнити частково. Крім того в рахунок забезпечення позову, суд своєю ухвалою від 06.02.2024 наклав арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Пунктом 10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Частиною 7 ст. 158 ЦПК України визначено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи Таким чином суд вважає, що потреба у забезпеченні позову відпала, а тому арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] підлягає скасуванню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2015,00 грн. та за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.

Outcome: partial