Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю. В позовній заяві позивач зазначив, що в червні місяці 2005 році познайомився з відповідачкою. На той час він був неодружений. Після знайомства почали зустрічатися. На той період він проживав в с. Гнідин Бориспільського району Київської області в приватному будинку. Відповідачка в той час знімала квартиру в с. Бортничі Київської області так як сама вона була родом з м. Торецк Донецької області. Через місяць знайомства відповідачка переїхала проживати до нього в будинок в с. Гнідин Бориспільського району Київської області і вони стали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка. Він на той час був уже на пенсії, але займався тимчасовими заробітками, а відповідачка з роботи звільнилася була дома і займалася домашнім господарством. Про себе [PERSON] розповідала, що вона з дитячого будинку, родичів вона не має і тому він для неї все. З самого початку спільного життя у них усе складалося добре. Разом стали подорожувати, їздити на відпочинок в Одесу, Миргород, Луцьк, Львів та інше, стали насолоджуватися життям, жили як подружжя, вели спільне господарство, разом відвідували знайомих та родичів з його сторони, святкували разом їх дні народження. Він оплатив їй курси водія, тому що вона виявила бажання на керування автомобілем, який був у нього. Любив купувати їй одяг, взуття, коштовності, йому подобалося робити їй приємне. Від його батьків йому у спадок перейшов житловий будинок у с. Микуличі Бородянського району Київської області, який він продав в 2003 році і маючи деякі збереження, порадившись зі своїм братом [PERSON] вирішив купити в м. Ірпінь Київської області квартиру в новобудові. Так. як квартира коштувала 23400 доларів США, а у нього не було всієї суми вирішив позичити у свого брата [PERSON] 10000 доларів США на купівлю квартири. Перед купівлею квартири відповідачка попросила щоб він оформив на неї право власності, тому що у нього від першого шлюбу є двоє дітей і якщо з ним щось трапиться, то вона залишиться на вулиці без житла. На той час він вважав що їх почуття взаємні, щирі та відкриті і тому оформлення квартири адресою [ADDRESS] відбулося на відповідачку. Після купівлі вони зареєструвалися у квартирі, де на даний час він залишається зареєстрованим. Купивши квартиру почав займатися ремонтними роботами, тому що квартира була без внутрішніх робіт. Також ним у квартиру була куплена сантехніка, меблі. У нього у власності був автомобіль FIAT Ducato на якому він здійснював на замовлення перевезення і часто був у відрядженні. Останній час став помічати, а згодом йому стали розповідати і знайомі, що відповідач, коли його не має вдома часто вживає спиртне і веде себе неадекватно. Спочатку став просити її змінити такий спосіб життя, але вона ніяк не реагувала тоді він почав робити їй зауваження. Останній раз коли повернувся з відрядження то помітив, що з квартири зникли особисті речі, на його здивування відповідач повідомила, що речі вона вивезла в с. Гнідин Бориспільського району. З цього часу відносини між ними погіршилися, а з часом відповідачка змінила замки у квартирі і він не зміг попасти у квартиру. На його неодноразові прохання змінити такий спосіб життя відповідачка не реагувала. З 2016 року вони перестали підтримувати сімейно-шлюбні відносини. На його неодноразові прохання мирно вирішити питання з квартирою відповідачка не реагує, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по серпень 2016 року [PERSON] та [PERSON] . Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . загальною площею 42,6кв.м, реєстраційний номер об`єкта - 38978232109, договір купівлі продажу від 13.04.2013р., серія та номер: 599. Визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Чехом A.C. через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач не заперечує ту обставину, що проживала разом з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак не може погодитись з визначеним позивачем періодом такого проживання: у позові вказано, що вони проживали спільно однією сім`єю з червня 2005 року по серпень 2016 року, що не відповідає дійсності, хоча й не може вплинути на вирішення питання інших двох позовних вимог по суті. Відповідач наполягає, що проживала разом з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 19.06.2009 року по червень 2015 року. Оспорювана квартира [ADDRESS] , була придбана за час їх спільного проживання за спільно зароблені кошти 13.04.2013 року. Стороною правочину купівлі вказаної квартири є відповідач, єдиним офіційним власником її згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо підходити до вирішення питання визнання даної квартири об`єктом права спільної сумісної власності формально, то так, вказану квартиру може бути визнано як таку, що набута у власність подружжям без реєстрації шлюбу та яка повинна належати обом з подружжя в рівних частках. Однак, фактично шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем було припинено за ініціативи позивача ще в червні 2015 року, отже, позивачу як дорослій цивільно-правоздатній особі повинно було бути відомо, що припинення проживання однією сім`єю з відповідачем може потягти за собою вирішення питань майнового характеру. З моменту припинення вказаних шлюбно-сімейних відносин до дати подання позову до суду у даній справі минуло майже п`ять років (позов датовано 14.03.2020 року). Наведена обставина однозначно вказує на пропущення позивачем строку звернення до суду із захистом свого порушеною чи невизнаною права, адже ст. 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлюється загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Аналіз норм цивільного законодавства щодо застосування строку позовної давності дає підстави дійти висновку, що у разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, позивач про порушення або невизнання свого майнового права па частину вказаної у позові квартири міг і повинен був довідатися ще принаймні в літку 2015 року, однак по якимось причинам не поспішав вирішувати дане питання, ані в досудовому, ані в судовому порядку, що, вочевидь, засвідчує про пропущення ним строку позовної давності із зверненням до суду. Тим більше, що позивач у своїй позовній заяві не наводить міркувань про поважність причин такого пропущення та не заявляє клопотання перед судом про поновлення строку звернення до суду у зв`язку з пропущенням строків позовної давності. Просить суд визнати позовну заяву у справі № 367/2119/20 такою, що була подана після спливу строку позовної давності, та на підставі цього відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також просить визнати поважною причину пропущення відповідачем строку на подання відзиву на позовну заяву у справі № 367/2119/20 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю та прийняти даний відзив. Беручи до уваги, що відповідач не будучи спеціалістом з права, не могла самостійно підготувати відзив на позовну заяву [PERSON] вимушена була звернутися про надання їй безоплатної правової допомоги з підготування процесуальних документів по справі на що було витрачено час та ту обставину, що підготовчого засідання у справі № 367/2119/20 на момент подання даного відзиву судом ще не проводилось, просять суд продовжити строк подання відзиву на позовну заяву позивача та приєднати вказаний відзив та додатки до нього до матеріалів провадження у цивільній справі № 367/2119/20, Крім того, у відповідності до п. 2 ч. 1 Закону України від 18.06.2020 № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (CОVІD-19)», до п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України внесено зміни, згідно яких суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Лазаренко Н.О. через канцелярію суду подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачкою факт проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю визнається. Також визнається факт придбання спірної квартири у період шлюбних відносин між позивачем і відповідачкою. Так у відзиві відповідачка заперечує проти тою, що вона з позивачем проживали разом до 2016 року. На підтвердження своїх заперечень вона подає суду довідки виданні ОСББ "Кошового 2В" від 08.04.2019 року та від 01.07.2020 року про те, що [PERSON] не проживає за зареєстрованою адресою [ADDRESS] з 2015 року. Звертає увагу, що начальником ОСББ "Кошового 2В" після [PERSON] , з 2016 року працює [PERSON] , яка за своїм підписом і видавала вищевказані довідки. Одна з довідок, які надала відповідачка про не проживання позивача датована 2019 роком, отже постає питання для чого відповідачка в квітні 2019 року готувала довідку про не проживання [PERSON] у спірній квартирі. Позивач, стверджує, що він у 2019 році звернувся до відповідачки про вирішення питання з квартирою, але вона категорично відмовила йому. Тому твердження позивачки, що [PERSON] з 2015 року не вирішував питання з квартирою, а тому на її думку пропустив строк позовної давності звернення до суду є надумані та такі, що суперечать фактичним обставинам справи. Початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вважає, що коли позивач звернувся до відповідачки в 2019 році з приводу вирішити мирно питання з квартирою і вона категорично йому в цьому відмовила то з цього часу його право власності стало порушено, а тому позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Чехом A.C. через канцелярію суду подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначено, що відповідач погоджується з аргументацією представника позивача в частині визнання положеннями Сімейного кодексу України майна, набутого подружжям за час шлюбу, як такого, що належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Якщо уважно прочитати відзив, то дана обставина відповідачем взагалі не заперечувалась та не спростовувалась. Погоджується також відповідач з наведеною представником позивача позицією ВСУ щодо застосування строку позовної давності при вирішенні питання поділу майна подружжя, а саме, що в даному випадку застосовується позовна давність строком у три роки та давність строком у три роки та обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. І тут представник позивача стверджує, що право власності позивача було порушено відповідачем лише в 2019 році, коли той звернувся до відповідача «з приводу мирно вирішити питання з квартирою, а та категорично йому в цьому відмовила», а відтак строку позовної давності позивачем, нібито, пропущено не було. З останнім твердженням представника позивача важко погодитись, оскільки, у зв`язку з цим, необхідним є звернутися до положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) та визначитися які правомочності складають зміст права власності взагалі. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, позивач без реєстрації права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , мав права, принаймні, на володіння та користування вказаним житловим приміщенням, що витікає зі змісту ст. 60 СК України та ст. 317 ЦК України. Представник позивача наполягає, що право власності позивача відповідачем було порушено в 2019 році шляхом відмови «у мирному вирішенні питання з квартирою», однак чомусь забуває (чи не знає) про той факт, що позивач не проживає за вказаною вище адресою починаючи з липня 2015 року, оскільки відповідач йому (позивачу) з цього часу заборонив з`являтись у квартирі свого проживання, де позивач до речі є зареєстрованою - особою, по причині того, що колишній співмешканець, тобто позивач, неодноразово бив відповідача та всіляко фізично знущався з жінки (відповідачки). Таким чином, право власності, зокрема права володіння та користування позивачем вказаною квартирою були порушені ще в липні 2015 року, а отже дана обставина неодмінно породжувала спір стосовно спільної квартири, адже суттєво порушувала майнові права позивача. Тому, початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати не з 2019 року, коли відбулися якісь гіпотетичні перемовини колишнього подружжя, а з липня 2015 року, коли позивача було вигнано з означеної вище квартири із-за його насильницьких дій щодо відповідача та він втратив можливість користуватися квартирою, яка належала спільно йому і колишній цивільній дружині. Факт не проживання позивача в квартирі [ADDRESS] , принаймні, з 22.03.2016 року може бути підтверджено довідкою КП «УЖКГ «Ірпінь» від 22.03.2016 № 6115, згідно якої позивач є зареєстрованим за вказаною адресою з 09.07.2013 року та є на дату видачі даної довідки колишнім співмешканцем відповідача. Тобто, про порушення своїх майнових прав стосовно спірної квартири, зокрема права на користування житлом, позивач знав або міг знати ще у березні 2016 року, що додатково підтверджує пропущення ним строку позовної давності із зверненням до суду про поділ квартири, адже його позовна заява датується 14.03.2020 року, тобто є поданою майже через чотири роки після видачі наведеної довідки. Друга за порядком позовна вимога позивача взагалі є абсурдною та не може бути задоволеною, оскільки нелогічно та протиправно вимагати у суду визнати об`єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача всі квартири за [ADDRESS] , без уточнення адміністративної назви населеного пункту вказаного регіону. В задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представником позивача [PERSON] адвокатом Лазаренко П.О. через канцелярію суду подано відповідь на заперечення. Відповідачкою не надано суду доказів того, що позивач вчиняв насильство по відношенню до неї, та вона його вигнала з спірної квартири. Ніхто позивача з квартири не виганяв, так як і позивач не бив та не чинив насильства над відповідачкою. Такі ствердження відповідачки надумані, позивач ніколи не ображав відповідачку, натомість відповідачка поводила себе не кращим способом, що і призвело до напружених стосунків між сторонами, а з часом і до розірвання стосунків. В 2016 році після чергового конфлікту з відповідачкою, яка почала зловживати спиртними напоями та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння поводила себе неадекватно, позивач вирішив пожити який час окремо від відповідачки, надавши їй час для зміни способу життя. Після 2016 року позивач як і відповідачка підтримували між собою спілкування. Позивач неодноразово приїздив у спірну квартиру, а відповідачка їздила до позивача в с. Гнідин Бориспільського району. Позивач також надавав відповідачці кошти на її лікування. Час ішов, але відповідачка не спішила змінювати свій спосіб життя на кращий. Позивач для себе зробив висновок, що відповідачка не змінюється, а окреме проживання з часом звело лише до того, що він втратив до відповідачки почуття поваги та любові і тому він вирішив, що необхідно цим відносинам покласти край. І тому в січні 2019 року позивач приїхав до відповідачки повідомити про свої наміри щодо розподілу квартири, на що отримав категоричну відмову. Вважає, що позиція відповідачки з пропуском позовної давності надумана та не узгоджується з наданими до матеріалів справи доказами. До січня 2019 року ніякого спору щодо квартири між позивачем і відповідачкою не було, а от коли відповідачка не пустила позивача у квартиру та змінила замки от тоді і відбулося порушення права позивача на квартиру. На підтвердження своєї позиції про порушення права власності позивача свідчить звернення позивача до Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції від 29 січня 2019 року про те, що [PERSON] перешкоджає йому в користуванні його квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Просить задовольни ти позов в повному обсязі. В судовому засіданні 15.01.2024 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги просила задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила,заяви про розгляд справи у її відсутності не надала. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома зі сторонами з позивачем з 2000 року, а з відповідачкою з 2006 року. Зі слів позивача їй відомо, що разом вони проживали з 2005 року. В 2009 році їх як сім`ю запрошували в Умань на річницю. [PERSON], коли трохи зловживала алкоголем, вона ніде не працювала. [PERSON] розказував, що [PERSON] займається хатніми обов`язками, готує, розказував, що вони мають спільне господарство. З 2015 року я не бачила [PERSON] . [PERSON] сказав що вони розійшлись. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1. 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.03.2020 № 203878154 квартира [ADDRESS] , загальною площею 42,6кв.м., житловою площею 17,3кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 13.04.2013 року. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.02.2014 року ОСББ «Кошового 2В» вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровано 2 особи: [PERSON] власник, [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі-продажу від 11.04.2003 року, укладеного [PERSON] від імені [PERSON] по дорученню (продавець) та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . Продаж вчинено за суму 26 594грн. Згідно копії розписки від 05.02.2013 року вбачається, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10000 доларів США для купівлі однокімнатної квартири в [ADDRESS] . Згідно довідки ОСББ «Кошового 2В» вих. № 010419 від 08.04.2019 року за підписом начальника ОСББ [PERSON] 20.04.19р. вбачається, що [PERSON] , 1951 року народження, зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 2015 року за місцем реєстрації не проживає, дана довідка містить підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є постійними мешканцями будинку [ADDRESS] з 2013 року. Згідно довідки ОСББ «Кошового 2В» вих. №: 010419 від 01.07.2020 року за підписом начальника ОСББ [PERSON] 8.07.20 вбачаєшся, що [PERSON] , 1957 року народження, зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 2015 року за місцем реєстрації не проживає, дана довідка містить підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та ін. мешканців квартир. Згідно довідки КП УЖКГ «Ірпінь» від 22.03.2016 року № 6115 вбачається, що [PERSON] прописана і мешкає в [ADDRESS] , сім`я складається з двох осіб: [PERSON] власник прописана з 02.07.2013 року, [PERSON] , колишній співмешканець, прописаний з 09.07.2013 року. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини 2, 4 статті 3 СК України). Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільною проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільною побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20 зроблено висновок про те, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісної власності майна подружжя. Тобто майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком сулу при їх оцінці. Твердження позивача в позовній заяві про те, що період його проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по серпень 2016 року не знайшло підтверджень. Щодо початкової дати (червень 2005 рік) періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Суд не бере до уваги копію листа, адресованою « [PERSON] », оскільки, доданий позивачем документ не містить інформації коли і ким був написаний даний лист, і встановити що вміст листа має якесь відношення до справи не має можливості. Подані позивачем фото, як додатки до позовної заяви не є належними та допустимими доказами підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по серпень 2006 року [PERSON] та [PERSON] , оскільки не містять дати їх вчинення, крім того, засвідчення осіб проведення спільного часу під час прогулянок та при зустрічі інших осіб не є свідченням проживання засвідчених осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Та й в самих твердженнях позивача містяться розбіжності щодо періоду - проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . В своїх поясненнях правоохоронним органам (копія пояснення [PERSON] від 29.01.2019 р. оформлене лейтенантом ДПС Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області Комлягіним Ф.С.) ще в 2019 році [PERSON] зазначає, що з 2009 року по 2015 рік проживав в цивільному шлюбі з громадянкою [PERSON] .. в той же час в самій позовній заяві вказує «..втомився від такого життя і з 2016 року вони перестали підтримувати сімейно-шлюбні відносини». Проте встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, спільна присутність їх на святах, періодичний спільний відпочинок, факт реєстрації за однією адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що твердження позивача про спільне проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по серпень 2016 року, не знайшло свого підтвердження під час слухання справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України. обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат придбання майна в інтересах сім"ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц. Однак, ні зі змісту позовної заяви, а ні з долучених позивачем доказів, ні з пояснень свідків, не підтверджено належними та допустимими доказами факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з червня 2005 року по серпень 2016 року, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з червня 2005 року по серпень 2016 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підлягають до задоволення. Однак, судом встановлено, що відповідачем визнано позовні вимоги в частині проживання з позивачем однією сім`є ю без реєстрації шлюбу з 19.06.2009 року по червень 2015 року та не заперечує придбання під час спільного проживання квартири за адресою: [ADDRESS] за спільно зароблені кошти 13.04.2013 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняються. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Тобто, кожен з подружжя має право на поділ спільного сумісного майна і при поділі йому належить 1/2 частина від всього набутого майна. Оскільки, відповідачем визнано факт придбання 13.04.2013 року під час спільного проживання з [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] за спільно зароблені кошти, згідно договору купівлі-продажу від 13.04.2013 року, тому вимога позивача визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню. Представником відповідача в поданому на позов відзиві була заявлена вимога про застосування строків позовної давності, обґрунтована тим, що відносини між позивачем та відповідачем було припинено за ініціативи позивача ще в червні 2015 року, тим самим було припинено і сумісне їхнє проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З вказаним позовом до суду позивач звернувся в березні 2020 року. З моменту припинення вказаних шлюбно-сімейних відносин до дати подання позову до суду уданій справі минуло майже п`ять років (позов датовано 14.03.2020 року). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 215/5672/20 (провадження № 61-17173св21). Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 С`К України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Позивач стверджує, що дізнався по своє порушене право лише в 2019 році, коли йому було відмовлено у мирному вирішенні питання з квартирою, при цьому додає копію матеріалів звернення до Ірпінського відділу поліції ГУНП: копію листа про надання інформації від 04.09.2020 року № Ц-1717/109/10076/01-2020, з копією висновку про відсутність кримінального правопорушення від 02.02.2019 року, копію протоколу прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення або таке, що готується від 29.01.2019 року, копію пояснень від 29.01.2019 року. Суд звертає увагу, що пояснення позивача [PERSON] проте, що відповідачка в січні 2019 року не пустила позивача у спірну квартиру та змінила замки в ній не знайшли свого підтвердження, оскільки в поданому висновку про відсутність кримінального правопорушення від 02.02.2019 року ДОП Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області вбачається, що 29.01.2019 року до ЧЧ Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла заява від [PERSON] , [INFO] , прож.: [ADDRESS] , щодо неправомірних дій, на думку автора звернення, з боку [PERSON] . В ході перевірки даного матеріалу було неодноразово здійснено телефонний дзвінок на номер: [NUMBER] , який належить [PERSON] , але на телефонні дзвінки ніхто не відповідав. Після чого вищезазначений номер телефону було вимкнено та абонент знаходився поза зоною досяжності, тому запросити до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області та опитати не виявилось можливим. Також, до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області було запрошено [PERSON] , який в усній бесіді пояснив, що за адресою: [ADDRESS] , він купив вищевказану квартиру та оформив, на той час, на громадянську дружину [PERSON] . Остання та заявник [PERSON] мають прописку за адресою: [ADDRESS] . Але ж право на власність на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , має [PERSON] . В ході перевірки матеріалу було встановлено, що відносини, які склалися між [PERSON] та [PERSON] відносяться до цивільно-правових відносин, які необхідно вирішувати в порядку чинного законодавства України. В поданому протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 24.01.2019 року зазначено, що [PERSON] заявив, що просить прийняти міри до громадянки [PERSON] , яка перешкоджає його проживанню в його квартирі, викинула його речі та має претензії до його квартири за адресою: [ADDRESS] . З письмових пояснень від 29.01.2019 року прийнятих працівниками ДСП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області вбачається, що [PERSON] дійсно проживає за вище вказаною адресою ( [ADDRESS] ) та пояснює наступне, що з 2009 року по 2012 рік проживав в цивільному шлюбі з гр. [PERSON] . В лютому 2013 року за власні кошти придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] та в усній домовленості, після прохання [PERSON] було оформлено право власності квартири на неї. Вони домовилися про те, що дану квартиру в подальшому вона заповість на його племінника. З 2013 року в них недружелюбне спілкування, перешкоджає його проживанню, повикидала його одяг та речі. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] в січні 2019 року не пустила [PERSON] у спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та змінила в ній замки. Крім того, в своїх же поясненнях [PERSON] зазначає, що з 2013 року в них з [PERSON] недружелюбне спілкування, вона перешкоджає його проживанню, повикидала його одяг та речі. Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження [PERSON] проте, що він дізнався по своє порушене майнове право співвласника частини квартири [ADDRESS] , лише в 2019 році не підтверджені належними та допустимими доказами, більше того, в позовній заяві [PERSON] зазначає, що «... останній раз коли він повернувся з відрядження то помітив, що з квартири зникли його особисті речі, на його здивування [PERSON] повідомила, що його речі вона вивезла в с. Гнідин Бориспільського району. З цього часу відносини між ними погіршилися, а з часом відповідачка змінити замки у квартирі і він не зміг попасти у квартиру. На його неодноразові прохання змінити такий спосіб життя відповідачка не реагувала. Він втомився від такого життя і з 2016 року вони перестали підтримувати сімейно-шлюбні відносини». Позивач жодними належними доказами не спростував твердження відповідача про те, що [PERSON] з 2015 року не проживає в спірній квартирі як співвласник, хоча зареєстрований в ній, оскільки, вона не пускає його до помешкання. Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна виник ще в 2015 році, оскільки, відповідач почала чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою, вивізши речі позивача з квартири не пускаючи його туди, тому саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду у березні 2020 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності. За таких обставин, суд вважає, що в позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю слід відмовити за спливом строків позовної давності звернення до суду . Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed