Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Костенко М.І. звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про визнання відсутності права вимоги за кредитним договором (визнання права припиненим), визнання іпотеки припиненою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2022 позивач [PERSON] , отримала ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19.10.2022 про відкриття провадження у цивільній справі №756/8860/22 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втрати право користування майном. Зазначається, що позивач не отримувала жодного документа щодо зняття її з реєстраційного обліку, визнання такою, що втратила право користування майном, тому звернулась до адвоката для надання правової допомоги. Внаслідок перевірки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було з`ясовано, що квартира позивача - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2571975780000, об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 69.9, житлова площа (кв.м): 40.8, складається з трьох кімнат, адреса: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить: Акціонерному товариству «АЛЬФА-БАНК», код ЄДРПОУ: 23494714 з 27.01.2022 (дата, час державної реєстрації: 27.01.2022 15:22:55, Державний реєстратор: приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, Підстава для державної реєстрації: ІПОТЕЧНИЙ ДОГОВІР №014-663-ЗП, серія та номер: 2754, виданий 16.04.2008, видавник: ПН КМНО Сень-Силка І.В., Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63202318 від 02.02.2022 12:35:43, приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ). Відтак, підставою виникнення права власності АТ «АЛЬФА-БАНК» на спірне нерухоме майно є іпотечний договір, тобто іпотекодержатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку». Про вказані дії - звернення стягнення на квартиру, позивач нічого не знала до отримання 09.11.2022 ухвали у цивільній справі №756/8860/22 та перевірки адвокатом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач не отримувала жодних повідомлень, документів про те, що її квартира вже не належить їй та її сім`ї (у тому числі неповнолітній дитині), та на квартиру було звернення стягнення АТ «АЛЬФА-БАНК». Сторона позивача вважає, такі дії незаконними, такими, що порушують право власності позивача на вказане нерухоме майно, з огляду на що вказана квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, підлягає визнанню відсутнім право вимоги за кредитним договором (визнання права припиненим), підлягає визнанню припиненим зобов`язання за кредитним договором, підлягає визнанню припиненою іпотеки на підставі того, що відповідач втратив право вимоги за кредитним договором внаслідок не пред`явлення вимог до спадкоємців у межах передбаченого ст. 1281 ЦК України присічного шестимісячного строку, відповідно, припинилась іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, відтак відповідач не мав права здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відповідачем була істотно порушена процедура звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, між [PERSON] , батьком позивача, як Позичальником та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», як кредитором, було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-663-КП від 16.04.2008. До вказаного Кредитного договору був укладений Іпотечний договір №014-663-ЗП від 16.04.2008, серія та номер: 2754, виданий 16.04.2008, видавник: ПН КМНО Сень- Силка І.В., іпотекодавцями за яким були всі власники предмета іпотеки - спірної квартири: [PERSON] (батько позивача, 1/4 права власності на квартиру), [PERSON] (1/4 права власності на квартиру), [PERSON] (мати позивача, 1/4 права власності на квартиру), [PERSON] (брат позивача,1/4 права власності на квартиру). Вказана квартира на праві власності була зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва 25.10.2005 (розпорядження №2939) та зареєстрована в Бюро 03.11.2005 за реєстровим № 4323. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями першої черги [PERSON] є його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] . Вказана квартира і була отримана на всіх чотирьох членів сім`ї відповідно до Ордеру № 265 від 03.03.1981. Всі спадкоємці весь час, у тому числі і на час відкриття спадщини, проживали у вказаній квартирі разом зі спадкодавцем, що підтверджується реєстрацією місця проживання у вказаній квартирі: [PERSON] зареєстрована 14.04.1981, [PERSON] зареєстрована 14.05.1991, [PERSON] зареєстрований 13.06.1989. Всі спадкоємці не подавали заяву про відмову від спадщини, відтак прийняли спадщину з часу її відкриття - 27.05.2013. Відтак, позивач та треті особи прийняли спадщину у рівних частинах, отже, після прийняття спадщини право власності на квартиру належить кожному спадкоємцю по 1/3 частини квартири. Оскільки позивачу неодноразово телефонували представники АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «Укрборг», позивач неодноразово повідомляла про смерть [PERSON] . Оскільки телефонні дзвінки періодично повторювались, позивач декілька разів направляла листи-повідомлення з копією свідоцтва про смерть [PERSON] на адресу ТОВ «Укрборг», АТ «Укрсоцбанк» - 18.04.2019, 19.04.2019, 14.05.2019, в яких повідомляла про смерть боржника [PERSON] , додавала підтверджуючий документ. Вказані листи були отримані та АТ «Укрсоцбанк» у відповідь на вказані листи направив лист-відповідь № 04.3-02/96-2702 від 22.05.2019, у якому вказав, що «Інформація, викладена у Вашому зверненні, була прийнята АТ «Укрсоцбанк» до уваги. За результатом розгляду викладених Вами обставин та наданих документів Банком буде вчинено відповідні заходи в рамках внутрішніх розпорядчих документів та діючого законодавства». Після цього ні до позивача, ні до інших спадкоємців не було заявлено будь-які вимоги кредитора як до спадкоємців боржника-спадкодавця. Натомість правонаступником АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-банк» (внаслідок реорганізації шляхом приєднання правонаступником всього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» стало АТ «Альфа-банк» з дати затвердження Передавального акту 15 жовтня 2019 року) продовжувало направляти листи- вимоги на ім`я померлого [PERSON] , останній лист від 21.02.2022 № 21319-б/б - про огляд заставного майна - квартири. Таким чином, відповідач та його представники (ТОВ «Укрборг») неодноразово та належним чином були повідомлені про смерть [PERSON] ще у квітні- травні 2019 року, але не здійснили будь-які дії, направлені на пред`явлення вимог спадкоємцям, продовжували вважати боржником саме, [PERSON] , попри те, що він помер [INFO] років тому. Разом з тим, відповідач звернув стягнення на квартиру на підставі наявності боргу саме у померлого [PERSON] , а не його спадкоємців, відповідач не заявляв будь-яких вимог до спадкоємців померлого [PERSON] , вважав боржником саме померлого [PERSON] , що підтверджується і позовною заявою АТ «Альфа-Банк» у цивільній справі № 756/8860/22 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про зняття з реєстраціїного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. Отже, оскільки, відповідачем не були заявлені вимоги до спадкоємців протягом 6 місяців, позивач вважає, що такі вимоги вважаються припиненими. Попри те, що строк пред`явлення відповідачем вимоги сплив, відповідачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки до того ж щодо боржника, який помер. При цьому, відповідно до матеріалів реєстраційної справи, нотаріус зареєструвала право власності на підставі Іпотечного договору №014-663-ЗП від 16.04.2008, серія та номер: 2754, виданий 16.04.2008, видавник: ПН КМНО Сень-Силка І.В., але відповідач подавав заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», що є предметом Договору іпотеки № 014-1040-ЗП від 10.03.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим № 613, на підставі наявності боргу за Кредитним договором №0141040-КП від 10.03.2006 - тобто взагалі за іншим договором. Крім того, без належного повідомлення іпотекодавців, з порушенням порядку проведення оцінки майна та щодо майна неповнолітньої дитини без згоди органу опіки та піклування. Як було обгрунтовано вище, внаслідок пропуску строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців відповідач був позбавлений, як кредитор, права вимоги за основним і забезпечувальним зобов`язаннями, такі зобов`язання за Кредитним договором та Договором іпотеки припинились. З огляду на припинення основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, - кредитного договору, іпотека також є припиненою, оскільки є похідною від основного зобов`язання та не може існувати самостійно без основного зобов`язання. Позовна вимога про витребування нерухомого майна є належним способом захисту прав іпотекодавця, який вважає, що його право порушене державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя). Позивач також, зазначає, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки, відповідач в порушення ст.35 ЗУ «Про іпотеку» не направив позивачу, третім особам письмову вимогу про усунення порушення. Так, звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до умов договору іпотеки та розділу V Закону України «Про іпотеку». Відповідач не направив належним чином позивачу, третім особам вимогу про усунення порушень, таке повідомлення не було отримано позивачем, третіми особами - при цьому всі листи і позивач, і треті особи отримують належним чином, всі поштові відправлення доставляються належним чином за їхньою адресою, що підтверджується отриманням усіх листів починаючи з 2013 року і станом на даний момент і від АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «Укрборг», АТ «Альфа-банк». В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською Інессою Володимирівною, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63202318 від 02.02.2022 12:35:43 на квартиру. Нотаріусом було порушено вищевказаний Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки матеріали реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем, не містять жодного підтвердження про вручення іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Також, відповідач разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надав Висновок про вартість майна, який був складений без огляду вказаної квартири: ні позивач, ні треті особи не надавали квартиру для огляду, не надавали фотографії квартири, опис її стану, що є суттєвим порушенням у визначенні ціни квартири. Разом з тим, ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною й повинна погоджуватися з власником майна. Матеріали реєстраційної справи не містять доказів отримання оцінювачем необхідної та достовірної інформації про квартиру для проведення оцінки, оцінка була проведена без особистого огляду об`єкта дослідження та навіть без отримання фотоматеріалів, Звіт про оцінку майна не містить жодного фото об`єкта оцінки. Тобто, оцінка майна здійснена без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Також при зверненні стягнення на предмет іпотеки, було звернуто стягнення на квартиру, у якій проживає неповнолітня дитина - син позивача [PERSON] , без дозволу органів опіки та піклування та дослідження чи має неповнолітня дитина інше житло, чи не буде порушено її права. Відтак, звернення стягнення на квартиру порушує права неповнолітньої дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, зменшує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. З огляду на вищенаведене, позивач просить визнати відсутнім право вимоги за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-663-КП від 16.04.2008 (визнати права припиненим), визнати припиненим зобов`язання за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-663-КП від 16.04.2008; визнати іпотеку припиненою за Іпотечним договором №014-663-ЗП від 16.04.2008, серія та номер: 2754, виданий 16.04.2008, видавник: ПН КМНО Сень-Силка І.В.; витребувати майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2571975780000, об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 69.9, житлова площа (кв.м): 40.8, складається з трьох кімнат, адреса: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на користь [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2022 позовну заяву було залишено без руху і встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про визнання відсутності права вимоги за кредитним договором (визнання права припиненим), визнання іпотеки припиненою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Оболонського районного суду від 09.12.2022 задоволено частково заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Костенко Марини Ігорівни про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2571975780000, загальною площею 69,9 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що складається з трьох кімнат, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 30.01.2023 представник відповідача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» подав до суду заяву про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК». Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25.04.2023 змінено найменування відповідача з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариства «СЕНС БАНК»; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18.09.2023 витребувано у Одинадцятої київської державної нотаріальної контори інформацію, чи відкривалася спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , зобов`язано у разі наявності відкритої спадкової справи надати належним чином засвідчену копію спадкової справи, а також надати інформаційну довідку із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційну довідку із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) стосовно [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 20.10.2023 на адресу суду від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла відповідь на ухвалу суду від 18.09.2023, якою повідомлено, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] заведена Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою та надано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14.11.2023 витребувано у Двадцять першої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №1019/2022, номер у спадковому реєстрі 70110614, заведеної 29.12.2022 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 03.01.2024 на виконання вимог ухвали суду від 14.11.2023 від Двадцять першої державної нотаріальної контори надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №02-14/1019/2022, заведена щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 15.02.2024 представник позивача подала до суду через систему «Електронний суд» письмові пояснення по справі. 01.03.2024 позивач [PERSON] на вимогу суду подала до суду клопотання з долученими до нього доказами читабельної якості. 02.04.2024 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення по суті справи. Позивач та представник позивача у засідання суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені. При цьому, 31.05.2024 через систему «Електронний суд» представником позивача було подано заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі позивача представника позивача з урахуванням усіх пояснень та доказів у справі. Представник АТ «СЕНС БАНК» у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся. При цьому, 31.05.2024 представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.04.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (кредитор, правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк" та надалі АТ «СЕНС БАНК») та [PERSON] (позичальник) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №014-663-КП, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (далі-траншами), зі сплатою 13,50 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному у Додатку №1 до цього Договору, в межах максимального ліміту заборгованості до 65000,00 доларів США 00 центів, з наступним графіком зменшення максимального ліміту заборгованості кожного 10 числа місяця, починаючи з травня 2008 року. Погашення траншів кредиту буде здійснюватися до 10 числа кожного місяця з визначеним у договорі графіком змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15.09.2013 на умовах визначених Договором (п.1.1.1 договору). Згідно з пунктом 1.3.1. договору сторони погодили, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту (траншів кредиту), сплати процентів, можливої неустойки (штрафних санкцій, пені), а також інших витрат щодо здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору - з позичальником [PERSON] та майновим поручителем [PERSON] та майновим поручителем [PERSON] та [PERSON] , іпотечний договір, за умовами якого позичальник та майновий поручитель передають кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з 3 кімн., загальною площею 69,90 метрів квадратних, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та яке належить позичальнику та майновим поручителям на праві власності, заставною вартістю 959 500,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору еквівалентно сумі 190 000,00 доларів США. На виконання умов укладеного договору про надання відновлювальної кредитної лінії №014-663-КП, 16.04.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (іпотекодержатель, правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк" та надалі АТ «СЕНС БАНК») та [PERSON] (іпотекодавець 1), [PERSON] (іпотекодавець 2, майновий поручитель іпотекодавця 1), [PERSON] (іпотекодавець 3, майновий поручитель іпотекодавця 1) та [PERSON] (іпотекодавець 4, майновий поручитель іпотекодавця 1) укладено Іпотечний договір №014-663-ЗП, за яким іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодацем 1 зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №014-663-КП від 16.04.2008, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем 1, нерухоме майно, квартиру, що складається з 3 кімн., загальною площею 69,90 метрів квадратних та жилою площею 40,80 метрів квадратних, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Право власності на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Комунальним підприємством «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва від 25.10.2005, згідно з розпорядженням №2939 від 25.10.2005, право власності зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 03.11.2005 та записане в реєстрову книгу за №4323. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1,2 цієї статті). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 ст.3 Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 27.05.2013, актовий запис №9292. Відповідно до Інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» КВ-2022 № 3268 від 31.01.2022 квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва 25.10.2005 (розпорядження №2939) та зареєстрована в Бюро 03.11.2005 за реєстровим № 4323. Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.02.2022 квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить: Акціонерному товариству «АЛЬФА-БАНК», код ЄДРПОУ: 23494714 з 27.01.2022 (дата, час державної реєстрації: 27.01.2022 15:22:55, Державний реєстратор: приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, Підстава для державної реєстрації: ІПОТЕЧНИЙ ДОГОВІР №014-663-ЗП, серія та номер: 2754, виданий 16.04.2008, видавник: ПН КМНО Сень-Силка І.В., Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63202318 від 02.02.2022 12:35:43, приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ). Звертаючись до суду із даним позовом позивач, як на підставу позову, посилається на те, що зобов`язання [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №014-663-КП від 16.04.2008 та Іпотечним договором №014-663-ЗП від 16.04.2008 є припиненими, оскільки Банк не пред`явив ні до неї, як до спадкоємиці, ні до інших спадкоємців у встановлений статтею 1281 ЦК України строк та порядку кредиторські вимоги, а відтак звернення стягнення на квартиру є протиправним. Крім того, Банком не було дотримано порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, без належного повідомлення іпотекодавців, з порушенням порядку проведення оцінки майна та щодо майна неповнолітньої дитини без згоди органу опіки та піклування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України). За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено першу чергу спадкоємців за законом. Так, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень частин третьої-четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Положеннями Закону України «Про іпотеку» такої підстави як припинення іпотеки у зв`язку із смертю боржника не встановлено, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Згідно зі статтею 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1281 ЦК України). Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Так, при вирішенні спору необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Отже, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц. Відповідно до копії свідоцтва про народження від 09.01.1975, позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 18.02.2014 повторно. Відповідно до копії свідоцтва про народження від 18.01.1973, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] . 03.03.1981 [PERSON] було видано ордер на право заняття квартири [ADDRESS] , житловою площею з 3 кімнат, 41,3 кв.м. на сім`ю, яка складається з трьох чоловік: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). Як зазначалося вище, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 27.05.2013, актовий запис №9292. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , станом на 14.02.2022 проживають: [PERSON] - дата реєстрації 14.04.1981 по теперішній час, [PERSON] - дата реєстрації 13.06.1989 по теперішній час, [PERSON] - дата реєстрації 14.05.1991 по теперішній час та [PERSON] - дата реєстрації 30.10.2012 по теперішній час. При цьому, суд звертає увагу на те, що у кредитному договорі, договорі іпотеки, [PERSON] особисто зазначена адреса його реєстрації та проживання: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта громадянина Украни [PERSON] останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Встановлені судом фактичні обставини та оцінені судом належні, допустимі та достатні докази як кожен окремо, так і у своїй сукупності, дають підстави дійти висновку про те, що [PERSON] є донькою, [PERSON] є сином, [PERSON] є тою з подружжя, який пережив іншого, а, отже, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] на день смерті [INFO] та відповідно, на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . Протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, із заявою про відмову від спадщини протягом шести місяців до нотаріальної контори не звертались. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є такими, що прийняли спадщину в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, що підтверджується наданими суду та оціненими належним чином судом доказами. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому за змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Водночас, приписами частини третьої статті 1296ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених до нього вимог кредитора. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, адже, прийнявши спадщину в порядку, передбаченому статтями 1268, 1270 ЦК України, він забезпечив своє право на отримання свідоцтва в майбутньому. Відсутність реєстрації права власності на спірне майно зумовлює лише обмеження у праві розпорядження ним. Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 441/1647/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 521/17665/14-ц. Як зазначалось вище, положенням ч.2-4 ст.1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Враховуючи той факт, що позивач є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , вимоги кредитора повинні були бути направлені спадкоємцю у встановленому законом порядку. Матеріали справи свідчать, що 22.11.2013 за вих. №-0030 та 06.12.2013 за вих. №643646-юр Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРБОРГ» направляло на адресу [PERSON] повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором №014-663-КП від 16.04.2008. Крім того, 13.05.2021 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» надсилало [PERSON] інформацію про скасування мораторію на звернення стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. У подальшому, 08.09.2021 за вих. №71843-34-б/б та 21.02.2022 за вих. №21319-б/б Акціонерне товариство «Альфа-Банк» надсилало листи, адресовані [PERSON] , відповідно до змісту яких АТ «Альфа-Банк» має намір скористатись своїм право іпотекодержателя відповідно до норм статті 10 Закону України «Про іпотеку» та просить забезпечити можливість огляду заставного майна. При цьому, як було встановлено судом 27.05.2013 [PERSON] помер, у зв`язку із чим, [PERSON] на адресу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», зокрема був направлений лист від 18.04.2019, у якому зазначається, що у черговий раз повідомляє, що [PERSON] помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть додається до листа), у зв`язку з чим кредитні зобов`язання за договорами №014-663-КП від 16.04.2008 та №014-1040-КП від 10.03.2006 припинилися. Зі змісту відповіді АТ «Укрсоцбанк» від 22.05.2019 №04.3-02/96-2702 вбачається, що інформація, викладена у зверненні [PERSON] , яке було зареєстровано за вх.№96/2080 від 21.05.2019, була прийнята АТ «Укрсоцбанк» до уваги. За результатом розгляду викладених обставин та наданих документів Банком буде вчинено відповідні заходи в рамках внутрішніх розпорядчих документів та діючого законодавства. Також, зазначено, що відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Серед іншого, зазначено, що розгляд звернень від спадкоємців, відносно можливих варіантів врегулювання кредитної заборгованості, можливий за умови прийняття спадщини та надання копій підтверджуючих документів, свідоцтва про право на спадщину, паспорта та ІПН. Ураховуючи зазначене, що свідчить про те, АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк" та надалі АТ «СЕНС БАНК») знало про смерть [PERSON] ще у травні 2019 року, а отже саме з цього часу почав обраховуватись строк для пред`явлення вимог в порядку статті 1281 ЦК України, який сплив у листопаді 2019 року. Як вбачається із спадкової справи №1019/2022, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] заява-претензія кредитора Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» подана до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори лише 29.12.2022, після спливу преклюзивного строку для пред`явлення вимоги, передбаченого ст.1281 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Банк втратив право вимоги за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-663-КП від 16.04.2008. Обставини щодо пропуску строку пред`явлення вимоги до спадкоємців передбаченого ст.1281 ЦК України відповідачем не спростовано. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору». З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки. За змістом ст. 17 Закону України «Про іпотеку» припинення зобов`язання іпотеки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)). З огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Між тим, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.16)). Тобто за наявності у сторін договору іпотеки інших зобов`язань за цим договором припинення іпотеки з підстав, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», не означає припинення самого договору та втрату ним чинності. Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору іпотеки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів іпотекодателя. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)). Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)). Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)). Кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)). Судом встановлено, що позивач звернулася до суду з вимогами про визнати припиненими правовідносини за кредитним та іпотечним договором, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненим саме зобов`язання за кредитним договором та припиненою іпотеку. Оскільки кредитором було пропущено строк пред`явлення вимоги за основним і додатковими зобов`язаннями до спадкоємців, встановленого статтею 1281 ЦК України, відтак, втратив право вимоги за кредитним та іпотечним договором, а отже зобов`язання за кредитним та іпотечними договором є припиненими. Ураховуючи наведені норми та обставини справи, встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині визнання припиненими зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №014-663-КП від 16.04.2008, укладеним між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та визнання припиненою іпотеки за Іпотечним договором №014-663-ЗП від 16.04.2008, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про витребування майна - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2571975780000, об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 69.9, житлова площа (кв.м): 40.8, складається з трьох кімнат, адреса: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на користь [PERSON] , слід зазначити наступне. Стаття 5 ЦПК України визначає способи захисту, які застосовуються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. постанови ВП ВС 05.06.18, справа № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 30.01.19, справа № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); 11.09.19, справа № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та ін. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших. Тобто за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду послідовно висновала, що пред`явлення віндикаційного позову є ефективним саме у випадку неодноразового відчуження майна. У цьому разі задоволення віндикаційного позову до останнього набувача такого майна, за яким зареєстровано відповідне речове право, є підставою для внесення відповідних записів до реєстру, а тому оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника. У разі ж якщо спірне майно не відчужувалось третім особам, то підстав для пред`явлення віндикаційного позову в цьому випадку немає. У такому разі при визначенні ефективного способу захисту прав іпотекодавця слід виходити із того, на якій підставі іпотечне майно вибуло з його власності, зокрема якщо таке майно вибуло внаслідок реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем і в подальшому не перевідчужувалось третім особам, ефективним способом захисту є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, та висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Натомість у справах, за обставинами яких після першого відчуження банком предмета іпотеки здійснювалося його неодноразове відчуження (ланцюг правочинів) третім особам, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду констатував, що належним способом захисту є саме позов про витребування іпотечного майна у кінцевого набувача (постанови від 21 вересня 2022 року у справі № 643/13747/18-ц, від 31 травня 2023 року у справі № 592/10415/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Як вбачається з матеріалів справи, підставою виникнення у АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК») права власності на об`єкт спірного нерухомого майна є Іпотечний договір №014-663-ЗП від 16.04.2008, іпотекодавцями за цим договором є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а іпотекодержателем - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та надалі АТ «СЕНС БАНК») . Тобто, між позивачем та АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК») наявні договірні відносини (Іпотечний договір № №014-663-ЗП від 16.04.2008), які регулюють звернення стягнення на спірне нерухоме майно. АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК») звернуло стягнення на спірне нерухоме майно на підставі зазначеного іпотечного договору у позасудовому порядку. Спірне нерухоме майно не було відчужено третім особам. Між іншим, як убачається, спірна квартира фактично не вибула з володіння позивача, який в ній проживає. Ураховуючи зазначене, у спірних правовідносинах нерухоме майно, яке було предметом іпотеки, не вибуло до третіх осіб, а залишилося у власності іпотекодержателя, який на підставі іпотечного договору зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки щодо правомірного та ефективного способу захисту при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо таке майно надалі не було відчужено третій особі. Зокрема, у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. У справі, що переглядається, правовідносини не передбачають використання такого інструменту захисту права, як витребування майна з чужого незаконного володіння (відсутнім є продаж чи переоформлення предмету іпотеки на третіх осіб). Аналогічні правові висновки викладено й у постановах Верховного суду від 17 січня 2024 року у справі №756/6820/20 та від 24 січня 2024 року у справі №522/18864/19. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на принцип «jura novit curia» - «суд знає закон», у розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка, проте, не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які зазначаються позивачем у справі). Отже, втручання суду в правову кваліфікацію позовних вимог погано узгоджується із засадами як змагальності, так і диспозитивності цивільного процесу, обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом. Сам принцип правової визначеності, який означає не тільки якість та чіткість закону і сталість судової практики, також гарантує учасникам справи можливість прогнозувати дії суду, з огляду на закріплені в ЦПК положення, оцінюючи правильність обраного способу захисту позивачем, відповідність обраних норм права, якими позов обґрунтовується, предмету та підставам позову, і, відповідно, забезпечує можливість обирати відповідачу певну тактику та стратегію захисту від заявлених позовних вимог. З огляду на зазначене, враховуючи обставини даної справи, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, а належним способом захисту у даному випадку є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial