Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] та її представник адвокат Борисенко А.В., звернулися до суду 14.06.2024 із указаним позовом та просять стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 7929,00 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та витрати на правничу допомогу в розмір 2500,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що позивач з 26.05.1997 по 01.02.2024 працювала на підприємстві відповідача у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах. З 01.02.2024 продовжено дію трудового договору на посаді оператора централізації 4 розрядку станції Кривий Ріг Сортувальний Криворізького регіонального відділу організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця». За період з 2017 року по 2021 рік, за період роботи у Криворізькій дирекції залізничних перевезень, позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалася відповідачем не у повному обсязі. Так, позивач вважає, що за 2017 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1200,00 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2017 рік, яка складає 3200,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2000,00 грн; за 2018 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1520,50 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2018 рік, яка складає 3723,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2202,50 грн; за 2019 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1771,75 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2019 рік, яка складає 4173,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2401,25 грн; за 2020 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1976,75 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2020 рік, яка складає 4723,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 2746,25 грн; за 2021 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1460,00 грн, виходячи з різниці розміру мінімальної заробітної плати за 2021 рік, яка складає 6000,00 грн, та виплаченої суми матеріальної допомоги у розмірі 4540,00 грн. Відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці, а прийнята 31.03.2017 спільна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. від 31.03.2017 № Н32/20, П 4-5, про застосування з 01.04.2017 замість мінімальної зарплати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективним договором, величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Оскільки, відповідач безпідставно недоплачує суму матеріальної допомоги та допускає тривале порушення прав працівників, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представником відповідача [PERSON] через систему «Електронний суд» 24.06.2024 направлено відзив на позовну заяву, де заперечуючи проти позовних вимог остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам законодавчих і нормативних актів. Заперечення проти позовних вимог представник мотивувала тим, що з огляду на відсутність факту визнання недійсними пунктів 3, 5 розділу ІІ Закону України «Про внесенні змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. На виконання вимог Закону та з метою приведення у відповідність умов колективного договору до вимог законодавства, відповідач спільною постановою керівництва та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 31.03.2017 №П-5-8г/а постановили замість величини «мінімальна заробітна плата» застосовувати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», чим посилання представника позивача на одностороннього встановлення з боку відповідача умов, що погіршують становище працівників, є необґрунтованими. Посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, просить застосувати строк позовної давності. Окрім цього, представник відповідача просив відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з огляду на їх необґрунтованість, що зумовлено сталістю судової практики зі спірних питань та участю представника в інших справах даної категорії, що, на переконання представника відповідача, не вимагало значних витрат часу адвоката (а.с.51-58). Окрім того, представником відповідача подано 04.07.2024 клопотання про зупинення розгляду справи, у задоволені якого відмовлено (а.с.59-61). Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Оскільки розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України,. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала з 26.05.1997 по 01.02.2024 на підприємстві відповідача у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах. З 01.02.2024 продовжено дію трудового договору на посаді оператора централізації 4 розрядку станції Кривий Ріг Сортувальний Криворізького регіонального відділу організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (а.с.15-18). У періоди з 14.04.2017 по 28.04.2017, з 17.04.2018 по 30.04.2018, з 18.05.2019 по 31.05.2019, з 22.04.2020 по 06.05.2020 та з 10.07.2021 по 23.07.2021 позивачу надавалася відпустка, та у 2018, 2019, 2020, 2021 роках їй виплачувалася матеріальна допомога до відпустки (а.с.19-23). Відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, [PERSON] у квітні 2017 року виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 2000,00 грн, у квітні 2018 року в розмірі 2202,50 грн, у травні 2019 року в розмірі 2401,25 грн, у липні та серпні 2020 року в загальному розмірі 2746,25 грн, у липні 2021 року в розмірі 4540,00 грн (а.с.19-23). Як слідує з матеріалів справи, між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік Криворізької дирекції залізничних перевезень укладено колективний договір (а.с.24-27), який набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу 18.03.2015. За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим, що перед судом не спростовано. Пунктом 3.1.14 вказаного колективного договору передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.26). Згідно з ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Згідно з ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Із 01.01.2017\~набрав чинності\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016\~№1774VIII,\~відповідно до\~п.п.\~3,\~5\~розділу ІІ\~якого встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам,\~які уклали\~колективні договори\~і угоди,\~у тримісячний\~строк привести\~їх норми\~у відповідність\~із цим\~Законом згідно\~із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На виконання вимог законодавства прийнято постанову від 31.03.2017 №П-5-8г/а, підписану в.о. начальника Криворізькій дирекції залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, відповідно до якої прийнято рішення про застосування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.32). Згідно з Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлювався на рівні 1600,00 грн з 01.01.2017, 1684,00 грн з 01.05.2017 та 1762,00 грн з 01.12.2017, у той час як мінімальна заробітна плата на 2017 рік встановлювалася на рівні 3200,00 грн. 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб складало в грошовому еквіваленті 2000,00 грн, 2105,00 грн та 2202,50 грн відповідно. Тобто, при прийнятті постанови від 31.03.2017 про запровадження розрахункової величини в розмірі 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, фактично запроваджено зміни до колективного договору, які погіршують становище працівників, порівняно з тим, яке існувало до таких змін, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка підлягала до виплати при отриманні відпустки. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2018 встановлений на рівні 1762,00 грн, із 01.07.2018 на рівні 1841,00 грн, а в грудні 1921,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, 2301,25 грн та 2401,25 грн відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 3723,00 грн. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2019 встановлений на рівні 1921,00 грн, із 01.07.2019 - 2007,00 грн, а з 01.12.2019 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2401,25 грн, 2508,75 грн, 2627,50 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 4173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2020 встановлений на рівні 2102,00 грн, із 01.07.2020 на рівні 2197,00 грн, із 01.12.2020 на рівні 2270,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн, 2746,25 грн та 2837,50 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 встановлена на рівні 4723,00 грн, а з 01.12.2020 на рівні 5000,00 грн. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2021 встановлений на рівні 2270,00 грн, із 01.07.2021 2379,00 грн, із 01.12.2021 2481,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на період отримання відпустки позивачем, становив 4540,00 грн, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2021 встановлена на рівні 6000,00 грн. Відповідно до п. 1.4 колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору можуть вносити ся за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші- на конференції трудового колективу (а.с.25). Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної постанови керівництва та первинної профспілкової організації Криворізьої дирекції залізничних перевезень №П-5-8г/а про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників, порівняно з законодавством та колективним договором, а тому, указана постанова повинна прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 6000,00 грн, отже вказана сума є більшою за 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом. Тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна постанова керівництва та первинної профспілкової організації Криворізької дирекції залізничних перевезень №П-5-8г/а від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.14. колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, ст. 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14 колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Криворізької дирекції залізничних перевезень від 18.08.2015, у частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, у даному випадку, колективним договором, п. 3.1.14 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.034.2017 спільна постанова керівництва та профспілкової організації Криворізької дирекції залізничних перевезень №П-5-8г/а про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.14 колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомог позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки, відповідно, а тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Тому, із акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в загальному розмірі 7929,00 грн, що складається з: 1200,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200,00 грн 2000,00 грн); 1520,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн 2202,50 грн), 1771,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн 2401,25 грн), 1976,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723,00 грн 2746,25 грн), 1460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн - 4540,00 грн). Щодо доводів представника відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки норми закону від 01.07.2022 № 2352-IX, що набрав чинності 19.07.2022, на які посилається представник відповідача, як на підставу для застосування строку позовної давності, передбачають право працівника звернутися до суду лише протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто норми вказаного закону погіршують становище працівника, скорочують строк протягом якого він може звернутися до суду з позовом про захист трудових прав, у тому числі на виплату заробітної плати, суд приходить до висновку, що положення Закону від 01.07.2022 № 2352-IX, у даному випадку не мають зворотної дії в часі та до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ст. 233 КЗпП України, у редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин, а це 2017-2021 роки відповідно (момент коли матеріальна допомога виплачувалася в неповному обсязі). Окрім того, суд звертає увагу, що за п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постанова КМ України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 № 651, набрала чинності лише 30.06.2023. За таких обставин, позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. Суд враховує, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та у зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009. У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до\~ч.\~5,\~6\~ст.\~137\~ЦПК України,\~у разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Матеріали справи свідчать про те, що інтереси позивача у справі за вищевказаним позовом представляла адвокат Борисенко А.В. на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1290892, договору про надання правової допомоги від 06.05.2024 № 06/05/01, посвідчення адвоката України (а.с.37, 38-41, 43). Позивач під час розгляду справи понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. Розмір витрат підтверджується актом про надання правової допомоги від 06.05.2024, в якому погоджено види правової допомоги та договірної ціни, та квитанцією серії 03 ААВ № 3254127 від 06.05.2024 про сплату [PERSON] адвокату 2500,00 грн (а.с.42, 44). Відповідач заперечувала право позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на їх необґрунтованістю, зумовленою сталістю судової практики зі спірних питань та участю представника в інших справах даної категорії, що, на переконання представника відповідача, не вимагало значних витрат часу адвоката. Водночас, як засвідчують матеріали справи, представником позивача складено позовну заяву, що містить виклад обставин, які стосуються позивача, його періоду роботи та отримання матеріальної допомоги, наявний детальний розрахунок недоплаченої суми матеріальної допомоги, який виконано правильно, із посиланням на норми чинного законодавства та докази щодо сум частково виплаченої допомоги, проаналізовано актуальну судову практику зі спірного питання, що свідчить про збирання представником доказів та їх аналіз при складенні позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем до відшкодування та підтверджена належними доказами сума витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою, такою що відповідає складності справи, обсягу наданої правової допомоги та не є завищеною, не призводить до надмірного збагачення, а тому підстав у відмові в стягнення вказаних витрат, як і в їх зменшенні, суд не вбачає. Отже, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено, нею понесено витрати на правничу допомогу, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, підстав для зменшення розміру витрат судом не встановлено, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Outcome: approved