Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, в саме житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Обгрунтовуючи позов позивачі зазначили, що 20.04.2014 року уклали з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується розпискою. На підтвердження укладення договору позивачі повністю розрахувались обумовленою сумою яку передали відповідачу, останній прийняв гроші та надав розписку про їх отримання в рахунок проданого будинку. 20.04.2014 року відповідач передав їм ключі від будинку, а вони в свою чергу прийняли зазначене від нього. Відповідач продав їм житловий будинок без складання нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та його реєстрації, оскільки очікував оформлення документів на майно [PERSON] та укладення з ним нотаріального договору. Відповідач пообіцяв після оформлення документів на майно фактичним його власником [PERSON] та укладення з ним договору купівлі-продажу будинку укласти письмовий договір купівлі-продажу з позивачами та посвідчити його нотаріально. Позивачі неодноразово звертались до відповідача з метою нотаріального посвідчення цього договору, але він відмовляв оскільки документів не оформив, через що позивачі не можуть здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно, які набули на підставі договору купівлі-продажу. На сьогодні фактичним власником майна є [PERSON] , який помер. Крім того позивачі зазначають, що з квітня 2014 року відкрито володіють майном, а саме житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] , право власності на який набуто добросовісно, а тому є всі підстави для набуття ними права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 23.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивачів про витребування доказів (а.с.17-18). Ухвалою суду від 19.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.41). Позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач не заперечив проти задоволення позову пояснивши, що придбав будинок у онука [PERSON] [PERSON] . В подальшому подав будинок позивачам за розпискою. [PERSON] договір не посвідчувався. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про право власності на будівлю від 15.11.1988 року, виданого на підставі рішення Бобринецької районної ради народних депутатів №266 від 09.11.1988 року, житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , належить на праві власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.50, 51). Відповідно до копії розписки, складеної [PERSON] «Ант.» (так зазначено в розписці), останній 20.04.2014 року продав будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Розписка дати її складання не містить (а.с.8). Згідно даних облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2021-2025 роки у домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , голова домогосподарства; [PERSON] , дружина; [PERSON] , не родичка; [PERSON] , дочка (а.с.35-40). Згідно статті 655 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 20.04.2014 року) (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 3 статті 640 ЦК України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі №305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Матеріали справи не містять доказів досягнення між сторонами згоди та досягнення домовленості щодо усіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення, а тому між сторонами не укладено договір купівлі-продажу. Cуд зазначає, що даний договір купівлі-продажу був укладений в простій письмовій формі, а саме у формі розписки, без дати, в якій зазначено, що [PERSON] «Ант.» (так зазначено в розписці) 20.04.2014 року продав будинок за адресою [ADDRESS] [PERSON] . Разом з тим, зазначену розписку неможливо автоматично прирівняти до договору купівлі-продажу, оскільки вона не містить всі істотні умови купівлі-продажу, зокрема, щодо ціни продажу, передачі або зобов`язання передачі майна у власність та подальшого оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі. Також в розписці не повністю зазначені анкетні дані продавця та покупця, зазначено лише прізвище, ім`я та на не повністю по-батькові, а дата народження, паспортні дані не вказано. Таким чином, вказану розписку не можна розцінювати як досягнення всіх істотних умов, необхідних для укладення договору купівлі-продажу. Сам договір купівлі-продажу між сторонами в письмовій формі не укладено. Крім того, позивачі не довели, що [PERSON] набув право власності на спірний будинок на момент написання розписки. Таким чином, [PERSON] не міг передати у\~власність позивачу будинок, власником якого не являвся, а тому не є неналежним відповідачем в справі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року по справі №523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, враховуючи вищевикладене та той факт, що позивачами подано позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно до [PERSON] , власником якого він не являється, тобто є неналежним відповідачем в справі, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав. Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю суд зазначає наступне. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття\~добросовісності заволодіння\~майном як\~підстави для\~набуття права\~власності за\~набувальною давністю\~відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Однак позивач [PERSON] відбираючи вищевказану розписку від відповідача про продаж будинку знав, міг знати та повинен був знати, хто є власником спірного майна та відсутність у нього підстав для набуття права власності. Про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка завжди знала, хто є власником. Позивачі не надали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у них добросовісності такого володіння. Договір купівлі-продажу щодо спірного нерухомого майна не укладено, позивачі знали, що [PERSON] не мав права власності на будинок, титульним власником якого залишається [PERSON] . Недотримання вимог закону щодо укладення договору про відчуження нерухомого майна з особою, яка не набула права власності на нього, спростовує твердження позивачів про добросовісність набуття ними права власності на спірне майно за набувальною давністю. Не містять матеріали справи також доказів безперервного володіння спірним нерухомим майном протягом одинадцяти років. Враховуючи вищевказані обставини та положення закону позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Судові витрати понесені позивачами не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed