Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

Адвокат Лавренчук Олександр Володимирович, який діє в інтересах позивачки [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів: Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області) про відшкодування моральної шкоди у відповідності до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування прокуратури і суду" Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 липня 2018 року в рамках кримінального провадження № 12018030000000282 від 25.06.2018 [PERSON] було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2018 у справі № 161/12277/18 [PERSON] , як підозрюваній, було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, тобто до 02 жовтня 2018 року включно із зобов`язаннями: не залишати місце проживання у період доби з 20.00 год. до 07.00 год. без дозволу слідчого, прокурора, або суду, а також: 1) негайно прибувати на виклик слідчого слідчого управління ГУНП у Волинській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 12018030000000282, прокурора відділу прокуратури Волинської області та суду; 2) не спілкуватись з головним бухгалтером комунального підприємства "Ратнівський центр первинної медичної допомоги" [PERSON] , не намагатись будь-яким чином вплинути на неї для зміни нею показів, даних по кримінальному провадженню; 3) повідомляти слідчого, прокурора про зміну свого місця проживання; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади (управління ДМС України у Волинській області) свій паспорт для виїзду за кордон. Крім того, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2018 у цій же справі [PERSON] було відсторонено від посади головного лікаря комунального підприємства "Ратнівський центр первинної медичної допомоги" строком на 2 місяці, тобто до 02 жовтня 2018 року включно. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23.08.2018 у справі № 161/12276/18 апеляційну скаргу захисника [PERSON] , в інтересах підозрюваної [PERSON] , задоволено і таким чином скасовано відсторонення від посади, однак іншою ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23.08.218 у справі № 161/12277/18 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишено без змін. 27 вересня 2018 року в рамках вказаного вище кримінального провадження, позивачці [PERSON] було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, а обвинувальний акт скеровано для розгляду по суті до Ратнівського районного суду Волинської області. Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 19.11.2019 [PERSON] було визнано невинною і виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, 25.09.2020 року ухвалою Волинського апеляційного суду було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги прокурора та вирок суду від 19.11.2019 залишено без змін. Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12.05.2021 касаційну скаргу прокурора було відхилено і таким чином рішення судів обох нижчестоящих інстанцій залишено без змін. Таким чином, [PERSON] невиправдано була відстороненою від займаної нею посади протягом 21 дня і безпідставно перебувала під нічним домашнім арештом протягом 60 днів. Вважає, що незаконне кримінальне переслідування позивачки спричинило їй моральну шкоду, яка полягає у безпідставному обранні щодо [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, невмотивовано відсторонено від посади, чим у значній мірі підірвано її авторитет, як керівника підприємства з багато чисельним колективом, більше того, навіть після її повного виправдання та набрання вироком суду першої інстанції законної сили, прокурор у кримінальному провадженні також звернувся до Волинського апеляційного суду та Верховного Суду з безпідставними скаргами, що виключно були спрямовані на відстрочення набуття вироком законної сили і очищення репутаційних втрат позивачки, яких, насправді, незворотньо заподіяно незаконним кримінальним провадженням у формі провокації, навіть незважаючи на повне виправдання [PERSON] на цей момент. Завдану моральну шкоду, за викладених вище обставин, [PERSON] оцінює у 700 000 грн, що є цілком співмірним та розумним, відповідно до обставин цієї конкретної справи, часу перебування під слідством та судом і не може у жодному разі свідчити про намір останньої збагатитися. Крім того, 13 липня 2018 року між [PERSON] та адвокатом О.В. Лавренчуком було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого сторонами було визначено розмір гонорару в сумі 60000 грн, який був оплачений при підписанні основного договору, а адвокатом видано відповідно квитанцію до прибуткового касового ордера. Посилаючись на ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету в користь [PERSON] 700000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 60000 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги при здійсненні захисту від незаконного обвинувачення. Ухвалою суду від 20.05.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 09 год 30 хв. 14 червня 2024 року в приміщенні Ратнівського районного суду Волинської області. На поштову адресу суду 31 травня 2024 року від представника ГУНП у Волинській області О. Забожчук, у порядку ст. 178 ЦПК України, надійшов відзив, у якому зазначила, що у позовній заяві не вказано будь-яких даних, про те, чи зверталась позивачка до спеціалістів за допомогою з приводу душевних страждань. Заявлена сума немайнової шкоди є завищеною та необґрунтованою, оскільки не враховано загальний стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Позивачкою не надано доказів наявності завдання їй моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивачки не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Звернула увагу, що позивачка перебувала під слідством і судом у період з 31.07.2018 (дати повідомлення про підозру) по 12.05.2021 (дати набрання законної сили виправдального вироку), у зв`язку з чим, у разі встановлення судом доказів завдання позивачці моральної шкоди з державного бюджету підлягають відшкодуванню грошові кошти із розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення рішення за 33 місяці 12 днів перебування під слідством і судом. Також звернула увагу, що ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" визначено окремо розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, у зв`язку з чим ГУНП у Волинській області заперечує щодо застосування позивачкою у позовній заяві мінімального розміру заробітної плати у розмірі 7100 грн як розрахункової величини для визначення розміру завданої їй шкоди. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України 03 червня 2024 року через систему "Електронний суд" [PERSON] 03 червня 2024 року скерувала відзив на позов, у якому зазначила, що факт заподіяння позивачці моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Звернула увагу суду, що вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 19.11.2019, ухвала Волинського апеляційного суду від 25.09.2020, постанова колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 12.05.2021, та інші процесуальні документи, які долучені позивачкою до позову як докази, не є рішеннями, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників прокуратури та ГУНП у Волинській області. Крім того, зауважила що з 01 січня 2024 року у зв`язку з набранням чинності Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема, статтею 8 даного закону окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн. Враховуючи, що на час звернення позивачки до суду діє відповідна зміна у законодавстві, Казначейство заперечує щодо застосування позивачкою у позовній заяві мінімального розміру заробітної плати у розмірі 7100 грн як розрахункової величини для визначення розміру завданої йому моральної шкоди. Вважає, що визначена позивачкою сума, сплачена у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги, у розмірі 60000 грн не відповідає засадам розумності та справедливості. Так, [PERSON] використала своє право на захист, зробила вибір і звернулася до адвоката, що займається приватною адвокатською практикою, уклала з ним договір, у якому свідомо та добровільно взяла на себе обов`язок особисто оплатити послуги адвоката. Водночас позивачка не звернулася до адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу та послуги якого оплачує держава. Крім того, Казначейство не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивачки, її прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало, тому підстави для стягнення коштів з Казначейства відсутні. Зазначені у позовній заяві кошти можуть бути стягнуті з державного бюджету України, а не з Казначейства як юридичної особи. Позивачка помилково ототожнює державу Україну, Державну казначейську службу України та державний бюджет України. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Від керівника Волинської обласної прокуратури В. Тимчука 10 червня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому вказав, що [PERSON] обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди зазначає, що їй було завдано моральних страждань у зв`язку із обранням відносно неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту, відсторонено від посади, чим підірваної її авторитет, оскарження прокурором вироку суду до судів апеляційної та касаційної інстанцій. Водночас позивачем не долучено до позову належні і допустимі докази на підтвердження причинного зв`язку між незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та настанням вище перелічених наслідків за час перебування під слідством та судом. Також, доводи позовної заяви про те, що термін перебування під слідством та судом позивачки слід обраховувати з 10.07.2018 до 12.05.2021, тобто до постановлення Верховним Судом постанови про залишення без змін судового рішення суду апеляційної інстанції є безпідставними та суперечить практиці Верховного Суду, оскільки письмове повідомлення про вчинення кримінального правопорушення вручено позивачу 31 липня 2018 року, а виправдальний вирок відносно [PERSON] набрав законної сили 25.09.2020 року. Також зазначив, що ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600 грн. З огляду на вищевказане вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має обраховуватися з розрахунку 1600 грн за час перебування під слідством і судом, а не з 7100 грн, як зазначено у позовній заяві. Крім того, до матеріалів позовної заяви позивачем не долучено доказів, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя нею здійснено, та яким чином змінилось її життя, в чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням під слідством та судом, які б відповідали співрозмірності заявленої нею до відшкодування моральної шкоди у сумі 700000 грн. Доказів того, що обрання відносно позивачки запобіжного заходу та відсторонення від посади якось вплинуло на усталений уклад життя останньої також матеріали справи не містять. Не підтверджено жодними належними і допустимими доказами факт заподіяння позивачці моральних страждань внаслідок оскарження до судів апеляційної та касаційної інстанцій виправдувального вироку суду. Позивачкою у позові не вказано у чому полягає протиправність поведінки відповідачів, не наведено фактичних даних, які б обґрунтовували причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. З приводу стягнення на користь позивачки 60000 грн понесених витрат за надання професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні повідомив, що подані представником позивача розрахунки без конкретизації обсягу наданих послуг у кримінальному провадженні, тобто без зазначення конкретної вартості кожної наданої послуги з урахуванням витраченого часу є недостатніми для обґрунтування вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, а тому така вимог є безпідставною. У свою чергу, розмір таких витрат є очевидно неспівмірними зі складністю справи. За наведених обставин, вважає доводи, викладені у позовній заяві [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Ухвалою суду від 28.06.2024 закрито підготове судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачки адвокат Лавренчук О. В. підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Додатково пояснив, що витрати позивачки за надання ним правової допомоги перевищують суму 60000 грн. Представник відповідача Державної казначейської служби України підтримала вілдзив просила відмовити в задоволенні позову та у стягненні судових витрат. Представник відповідача Волинської обласної прокуратури просив відмовити в задоволенні позову, а також звернув увагу, що строк перебування [PERSON] під слідством та судом з 31 липня 2018 року по 25.09.2020 року , тобто набрання законної сили виправдувальним вироком суду першої інстанції, що становить 25 місяців 25 днів. Ствердив, що розмір моральної шкоди 700000 грн не відповідає засадам розумності та справедливості та розмір шкоди має обраховуватися з розрахунку 1600 грн за час перебування під слідством і судом , а не з 7100 грн , як зазначено в позовній заяві. Крім того, розмір витрат на правову допомогу не доведено позивачкою, оскільки відсутній детальний опис робіт ( наданих послуг) , затраченого часу адвокатом не наведено, акти виконаних робіт відсутні. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що у кримінальному провадженні, відомості у якому внесені 03 липня 2018 року до ЄРДР за № 12018030000000282, 31 липня 2018 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, за ознакою одержання службовою особою неправомірної вимоги за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, а так само прохання надати таку вигоду для себе, дії з використанням наданої їй влади та службового становища. Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 19.11.2019 у справі № 166/1199/18, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 25.09.2020 [PERSON] визнано невинною і виправдано, за відсутності у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Постановою Верховного Суду від 12.05.2021 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Таким чином, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Положеннями ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі № 607/10144/18. Враховуючи зазначене, доводи представника позивачки про те, що сума обрахованої шкоди [PERSON] повинна обраховуватися, починаючи з моменту вручення останній повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто з 31 липня 2018 року до 12 травня 2021 року (завершення розгляду справи у Верховному Суді) є хибною та суперечить практиці Верховного Суду. Водночас доводи керівника Волинської обласної прокуратури у поданому відзиві про те, що кримінальне переслідування тривало з моменту вручення [PERSON] повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто з 31 липня 2018 року по 25 вересня 2020 року (дата набрання ухвалою Волинського апеляційного суду законної сили), що становить 25 місяців 26 днів, є слушними і саме їх до уваги бере суд. Разом з тим, не заслуговують на увагу покликання керівника Волинської обласної прокуратури у відзиві на те, що при обчисленні компенсації моральної шкоди необхідно виходити із положень ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, з таких підстав. Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни до ст. 13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України "Про Державний бюджет України". До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналізуючи судову практику Верховного Суду про розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування "мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду", "виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом", "мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування", а тому суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаної справи необхідно виходити із установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки стверджує, що розмір завданої [PERSON] моральної шкоди є значно більший ніж той мінімум який передбачений Законом. Так, моральна шкода спричинена позивачці, зокрема, полягає у тому, що до неї було безпідставно застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, невмотивовано відсторонено від посади, чим у значній мірі підірвало її авторитет, як керівника підприємства з багаточисельним колективом, а також поданнням прокурором до Волинського апеляційного суду та Верховного Суду безпідставних скарг, які були спрямовані на відтермінування набуття вироку першої інстанції законної сили. Проте, суд вважає, що представник позивачки не обмотивував розмір моральної шкоди за обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту , невмотивованого відсторонення від посади та не долучив до позовної заяви ухвали слідчих суддів про обрання запобіжного заходу та відсторонення від роботи [PERSON] .. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить із наступного. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007). Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Представником позивачки при зверненні до суду у позовній заяві зазначено, що підставою відшкодування моральної шкоди є час перебування під слідством чи судом. Інших самостійних підстав для відшкодування моральної шкоди представник позивача не зазначає. При цьому, суд частково погоджується з доводами представників відповідачів у тій частині, що визначений представником позивача у позовній заяві розмір моральної шкоди є вочевидь завищеним та таким, що не узгоджується з вимогами розумності, виваженості і справедливості, а також з тим, що дійсно представником позивачки не надано доказів щодо додаткових негативних наслідків під час притягнення до кримінальної відповідальності на підтвердження того, що розмір завданої позивачці моральної шкоди має значно перебільшувати розмір мінімально гарантованої компенсації. У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). При визначенні розміру моральної шкоди завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останньої, період її перебування під слідством та судом, а саме 25 місяці та 26 днів, беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, доходить до висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди з розрахунку 25 мінімальних заробітних плат за кожен повний місяць і за 26 днів одного неповного місяця. Законом України Про Державний бюджет України на 2024 рік встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1квітня 8000 грн., тому розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь [PERSON] (виходячи з розрахунку: (25 х 8000 грн.) + (8000 : 30 х 26 = 200000 + 6933,33 = 206933,33), становить 206933,33 грн. Твердження представника прокуратури, що посилання позивача, як на підставу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, на факти незаконності дій працівників правоохоронних органів та на умови утримання у державній установі виконання покарань, не можуть свідчити про безумовне заподіяння йому моральної шкоди є безпідставним, оскільки Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Посилання Державної казначейської служби України на те, що позивачем помилково обрано спосіб захисту, адже дане твердження було спростовано Постановою Верховного суду від 22.04.2020 та правовими висновками сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі 242/4741/16-ц, відповідно до яких моральна шкода в разі встановлення порушення вищезазначених прав відшкодується саме за рахунок держави через рахунки Державної казначейської служби України. Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивачки, глибину душевних страждань, яких вона зазнала та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивачки із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 206933 грн 33 коп. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості та є достатнім для розумного задоволення потреб позивачки та не призведе до її збагачення. Щодо позовних вимог представника позивачки про відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги при здійсненні захисту від незаконного обвинувачення, суд зазначає таке. Пунктом 4 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантованостаттею 59 Конституції України. Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження. Абзацом 3 п. 10 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41 встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. При цьому, передбачені ст. 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі п. 4 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження вказаних витрат на юридичну допомогу представник позивачки подано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги послуг захисника/представника від 13.07.2018, копії прибуткового касового ордера № 222 від 13.07.2018 та квитанцію до нього, відповідно до яких [PERSON] сплачено адвокату Лавренчуку О.В. 60000 грн за надану правову допомогу в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018030000000282 від 13.07.2018. Водночас, наданими представником позивачки доказами не підтверджуються понесені позивачкою витрати на юридичну допомогу у розмірі 60000 грн, з них неможливо встановити які саме послуги були надані адвокатом в межах такого кримінального провадження, оскільки відсутній детальний опис робіт виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Відповідно до п. 5.1 договору про надання правової допомоги послуг захисника/представника від 13.07.2018 за надання правової допомоги підзахисному/довірителю замовник послуг виплачує та передає в момент підписання цього договору адвокату гонорар у вигляді готівкових коштів у розмірі домовленої між сторонами суми із розрахунку сплати послуг по 500 грн за 1 відпрацьовану годину роботи адвоката, включаюи при виконанні виїзних доручень час: починаючи з моменту виїзду адвоката з міста Луцька та закінчуючи його приїздом до міста Луцька. Таким чином, представнику позивачки для підтвердження понесених позивачкою витрат на юридичну допомогу у розмірі 60000 грн необхідно було долучити детальний опис робіт виконаних адвокатом із зазначенням часу затраченого на такі роботи та часу на проїзд до місця здійснення процесуальних дій у межах даного кримінального провадження. З довідки Ратнівського районного суду Волинської області від 18.12.2023 встановлено, що адвокат Лавренчук О.В. у кримінальному провадженні № 12018030000000282 від 13.07.2018, під час розгляду справи у суді першої інстанції, брав участь у 18 судових засідання, на що витратив часу в сукупності 36 год. 37 хв (а.с. 56). Будь-яких інших доказів, які б підтверджували кількість відпрацьовуваного часу адвокатом Лавренчуком О.В. для надання правової допомоги [PERSON] , або здійснення ним витрат необхідних для надання правової допомоги у межах даного кримінального провадження, матеріали справи не містять, окрім участі в судовому засіданні 25.09.2020 року в Волинському апеляційному суді та 12 травня 2021 року в судовому засіданні в Верховному суді без надання часу перебування в цих судових засіданнях , що вбачається із долучених : ухвали Волинського апеляційного суду від 25.09.2020 року, постанови Верховного Суду від 12.05.2021 року. За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивачки 19308грн 33 коп.( (500 х 36) + (500 / 60 х 37) = 18000 + 308,33 + 500 ( участь у судовому засіданні в апеляційному суді 25.09.2020 року + 500 грн ( участь у судовому засіданні Верховного Суду 12.05. 2021 року ) = 19308,33 ) документально підтверджених витрат, понесених останньою на отримання юридичної допомоги при здійсненні захисту від незаконного обвинувачення. Додаткові письмові пояснення адвоката Лавренчука О. В. про фактичну погодинну вартість його роботи в смт. Ратне 70560 грн не заслуговує на увагу, оскільки до позовної заяви не долучено розрахунок , належні, допустимі , достовірні , достатні докази докази на підтвердження цих додаткових пояснень. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial