Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У січні 2024 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі «Позивач») звернулося до суду з даним позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини. 22.05.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та Відповідачем укладено угоду № 200035782 щодо кредитування, далі Кредитний договір. Відповідно до умов Кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 18300,00 грн., з встановленим строком користування з 22.05.2014 року по 22.05.2019 року, а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 року Позивач набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі № 910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», у тому числі і за Кредитним договором. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15.06.2020 року №7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості. 23.05.2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №812 розпочато процедуру виведення ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду. Фонд має право передати право грошової вимоги до позичальника (боржника) за кредитним договором іншому банку на підставі договору про відступлений права вимоги. При цьому згода відповідного боржника (позичальника) на укладення такого договору не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо позичальника (боржника), вимоги до якого передані відповідно до договору про відступлення прав вимоги, разом із правами за договором забезпечення таких вимог. Вимогами чинного законодавства України та умовами договору факторингу не передбачена передача програмного забезпечення, що здійснює нарахування заборгованості по сплаті тіла кредиту, нарахуванню відсотків та пені, а також його детального розрахунку з формулою її формування. Це пов`язано з тим, що в разі відступлення права вимоги вже за існуючою заборгованістю Фактор, відповідно до умов договору факторингу, не має право нарахувати відсотки, комісію, неустойку що передбачені умовами кредитного договору. Таким чином, Банк, правонаступником якого є Позивач, виконав свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, в той же час Відповідач порушив умови Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк. Станом на 11.01.2024 року загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором № 200035782 від 22.05.2014 року становить 42326,6 грн., з яких: 15402,20 грн. заборгованість за кредитом; 26924,40 грн. заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом дату укладання Кредитного договору до укладання договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 року між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів. Сума збитків з урахуванням 3% річних 3 812,83 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 19 193,60 грн. Разом заборгованість становить - 65 333,03 грн. Разом з цим приналежність права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року укладеним між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було предметом спору у справі №910/11298/16 Господарського суду міста Києва за позовом ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (ухвалою Господарського суду від 03.09.2020 замінено на правонаступника - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; Національного банку України, про застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905 укладеного між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА», визнання недійсним договору факторингу від 20.05.2016 № 1, укладеного між ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» та ТОВ «ФК «ФАГОР». Наказом Тимчасової адміністрації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» від 30.05.2016 року № 37 затверджено результати проведеної перевірки, наведені в акті про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності від 30.05.2016 року № 1, згідно з якими встановлено нікчемність укладеного між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» і ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905, за умовами якого останній зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», а банк зобов`язався відступити на користь ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» право вимоги до третіх осіб (боржників), яке у подальшому ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» відступило на користь ТОВ «ФК «ФАГОР» за договором факторингу від 20.05.2016 року № 1. Посилаючись на нікчемність договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905, зважаючи на положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Постановою від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 визначено зокрема: - застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905, а саме: зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПЛЕЯДА» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 року №1 і №2; - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. Оригінали документів, а саме кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20.07.2020 року не були передані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Так, на примусове виконання вищезазначеної постанови суду за заявами ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» від 12.08.2021 року - приватним виконавцем відкрито ВП 66483131 щодо ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» та від 12.08.2021 року - приватним виконавцем відкрито ВП 66491947 щодо ТОВ «ФК «ФАГОР». Лише на початку 2023 року оригінали вищезазначених документів були отримані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». За таких умов, Позивач просив суд: поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200035782 від 22.05.2014 року; стягнути з Відповідача на користь його користь заборгованість за договором №200035782 від 22.05.2014 року у загальному розмірі 65 333,03 грн., яка складається з: суми заборгованості - 42326,60 грн., суми інфляційних втрат - 19193,60 грн., суми 3% річних - 3 812,83 грн. та судовий збір. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 20.02.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (т.4 а.с. 58). 22.03.2024 року до канцелярії суду Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог до себе відмовити у повному обсязі. Зазначив, що Позивачем не підтверджено факт набуття ним права вимоги за договором, у якому б Відповідач був боржником. Наголосив, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі №910/11298/16 не вирішено жодних питань щодо Відповідача та його договірних відносин із ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ». Його не було залучено до участі в указаній справі ані як сторону, ані як третю особу, відтак відповідне рішення у ній не має для нього жодних правових наслідків. Просив застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строків позовної давності (т.4 а.с. 67-70). 27.03.2024 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» представником Позивача подано заяву про поновлення процесуального строку (т.4 а.с. 75-78). 02.04.2024 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від Відповідача надійшли письмові заперечення щодо заяви про поновлення строку позовної давності (т.4 а.с. 82-83). У судові засідання представник Позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (т.4 а.с. 106-107). У судові засідання Відповідач/його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі. Проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (т.4 а.с.105). Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 22.05.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та Відповідачем укладено угоду № 200035782 щодо кредитування. 20.07.2020 року Позивач набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі № 910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», у тому числі і за Кредитним договором. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. Матеріали справи не містять додатку №1 до указаного вище договору, який має містити перелік кредиторів ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ». Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі №910/11298/16 за позовом ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПЛЕЯДА», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, [PERSON] про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права, застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905, а саме: зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПЛЕЯДА» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 року № 1 і № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПЛЕЯДА» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 року №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 року № 1 та від 20.05.2016 року № 2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20.05.2016 року № 1 і № 2 до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20.05.2016 року № 1, укладений між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПЛЕЯДА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР». Зобов`язано ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 року № 1 і № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАГОР» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 року №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19.05.2016 року № 1 та від 20.05.2016 № 2, актах прийому-передачі від 20.05.2016 року до зазначеного договору факторингу № 1 і № 2, та в договорі факторингу від 20.05.2016 року № 1 та додатках до нього. Відповідача не було залучено до участі в розгляді указаної вище справи. 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. За правилами ч.2 ст. 54 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Висновки суду. На підтвердження заборгованості та її розміру Позивач подав до суду заяву (оферту) №200035782, анкету Відповідача №303749, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Кредитна карта МКредитка (не іменна)» від 22.05.2014 року, договір добровільного страхування життя від 22.05.2014 року, тарифи по продукту «МКредитка», договір № 7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», витяг з реєстру боржників, виписки по особовим рахункам з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року та з 23.06.2016 року по 27.07.2020 року. Єдиним документом, де зазначено суму наданого кредиту 18 300,00 грн., є витяг з реєстру боржників до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 року, в якому зазначено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до Відповідача за кредитним договором №200035782 від 22.05.2014 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 15402,20 грн., заборгованість за доходами 26 924,40 грн. Суд вважає, що зазначений документ не є належним доказом наявності заборгованості Відповідача за кредитним договором, враховуючи наступне. У позовній заяві Позивач вказує, що відповідно до укладеного між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та Відповідачем 22.05.2014 року кредитного договору № 200035782, ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» надав Відповідачу кредит в сумі 18 300,00 грн. строком до 22.05.2019 року. До позовної заяви Позивачем долучені виписки по особовим рахункам з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року та з 23.06.2016 року по 27.07.2020 року, з яких вбачається, що між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та Відповідачем проводилися розрахунки. Однак, дані виписки з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року та з 23.06.2016 року по 27.07.2020 року не підтверджують факт видачі Відповідачу кредиту саме в розмірі 18 300,00 грн., оскільки в них не вказано, що 22.05.2014 року Відповідачу було надано саме 18 300,00 грн. Крім цього, у графі «бажаний кредитний ліміт» у заяві (оферті) № 200035782, яка підписана представником ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та Відповідачем 22.05.2014 року, вказана сума 10 000,00 грн. Водночас, у довідці про умови кредитування вказані різні умови кредитування. Зокрема, у розділі ІІ довідки зазначено, що сума кредиту становить до 50 000,00 грн. зі строком кредитування до 12 місяців, а у розділі ІІІ довідки вказано, що строк становить 5 років. Наведені суперечності не дають суду можливості дійти до висновку, що кредит дійсно був наданий, в якій сумі він був наданий, та яка частина коштів була погашена. Витяг з реєстру боржників до Договору №7_БМ від 20.07.2020 року про відступлення прав вимоги без банківської виписки з особового рахунку Відповідача жодним чином не підтверджує позовні вимоги саме про отримання Відповідачем розміру кредитних коштів в межах встановленого кредитного ліміту, дату їх отримання та не підтверджує, яку частина тіла кредиту та відсотків за його користування було сплачено Відповідачем, а яка частина кредиту сплачена не була з врахуванням щомісячного платежу у межах строку кредитування. Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20. Суд зауважує, що Позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, виписку про перерахування коштів та детальний розрахунок, оформлений відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підставі яких суд був би спроможний визначити перерахунок кредитної заборгованості. Проте, під час розгляду справи Позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей12,81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором. У жодні з призначених по справі судові засідання представник Позивача не з`явився. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Тобто позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18). У даній справі суд дійшов протилежних висновків, а тому положення про позовну давність застосуванню не підлягають. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених сторонами позовних вимог, з урахуванням обраного ними способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed