Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва (далі - відповідач-1), Подільської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач-2), Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича (далі - відповідач-3), у якому просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати розпорядження №177 від 28 лютого 2024 року виконувача обов`язків голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Коваленка Сергія Івановича «Про звільнення [PERSON] »; 2) поновити позивача на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва з 1 березня 2024 року; 3) стягнути з відповідача-1 на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з відповідача-2 на користь позивача 50 000,00 грн моральної шкоди; 5) зобов`язати відповідача-3 продовжити дію контракту від 23 жовтня 2017 року (зі змінами та доповненнями) з позивачем як директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 1 серпня 1980 року позивач працював на посаді лікаря-травматолога травмпункту Лікарні швидкої допомоги м.Дніпродзержинська (зараз - Кам`янське); з 24 липня 1981 року - на посаді лікаря травматологічного відділення стаціонару Київської клінічної лікарні №9; з 14 квітня 1992 року - на посаді генерального директора РМО Подільського району м. Києва (з 01.01.1998 року реорганізовано в Територіальне медичне об`єднання Подільського районну м. Києва); з 01 червня 2002 року - на посаді Головного лікаря Центральної районної поліклініки м. Києва; з 23 жовтня 2017 року по 28 лютого 2024 року - на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва на контрактній основі. Так, 23 жовтня 2017 року між позивачем та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією в особі голови Подільської РДА в місті Києві Мондриївського В.М., було укладено контракт, за умовами якого позивача призначено на посаду директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва з 23 жовтня 2017 року по 22 жовтня 2020 року. Укладення контракту здійснювалося відповідно до діючого Порядку укладання контрактів з керівниками підприємств, установ і організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва, затвердженого розпорядженням Київського міського голови 15.07.2013 року №118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва». 1 березня 2019 року було укладено зміни та доповнення до контракту від 23.10.2017 року, якими у преамбулі первісного контракту дати призначення директора на посаду «з 23 жовтня 2017 року по 22 жовтня 2020 року» замінено новими датами «01 березня 2019 року до 1 березня 2024 року» та викладено у новій редакції деякі пункти первісного контракту. 10 серпня 2023 року було укладено нові зміни та доповнення до контракту від 23.10.2017 (зі змінами та доповненнями від 01.03.2019 року), якими викладені у новій редакції деякі пункти контракту, які стосувалися прав та обов`язків сторін та умов матеріального забезпечення директора, та не впливали на строк перебування на посаді. Отже, на підставі контракту від 23.10.2017 року зі змінами та доповненнями від 01.03.2019 року та 10.08.2023 року, позивач повинен був перебувати на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва до 1 березня 2024 року. Тобто, останнім днем роботи позивача має бути дата «29 лютого 2024 року», за умови, що: до цієї дати сторонами не було б вирішене питання про продовження дії контракту шляхом укладення змін та доповнень до первісного контракту (як це вже здійснювалося 01.03.2019); контракт не був продовженим на рівнозначний термін, у зв`язку з тим, що жодна із сторін не ініціювала припинення контракту за два місяці до закінчення строку його дії відповідно до п. 4.5 контракту. 28 грудня 2023 року позивач на ім`я в.о. голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Коваленка С.I. був направлений лист №1815 про продовження дії контракту. Такий лист було погоджено заступником голови Подільської РДА в м.Києві Волошкевичем В.А. 29 грудня 2023 року від в.о. голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Коваленка С.І. було отримано повідомлення про припинення дії трудового договору (контракту) у зв`язку із закінченням терміну дії договору згідно з пунктом 8 ч.1 ст.36 КЗпП України. 20 лютого 2024 року на ім`я в.о. голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Коваленка С.І. від заступника голови Волошкевича В.А. було направлено клопотання про продовження терміну дії контракту від 23 жовтня 2017 року з позивачем строком з 1 березня 2024 року по період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування. 28 лютого 2024 року розпорядженням №177 виконувача обов`язків голови Подільської РДА в м. Києві Коваленка С.I. позивача звільнено з посади директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району 29 лютого 2024 року у зв`язку з закінченням строку контракту (пункт 8 частини 1 ст.36 КЗпП України). У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, 12 вересня 2023 року розпорядженням Київського міського голови №865 зупинено дію абзацу 2 пункту 5 розпорядження Київського міського голови 15.07.2013 №118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва». Зокрема, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування, призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, здійснює Київський міський голова; звільнення з посад керівників підприємств на підставах, встановлених законодавством та передбачених обґрунтованим контрактом, здійснюється поданням керівника профільного структурного підрозділу виконавчого органу Київської міської ради, погодженим головою районної в місті Києві державної адміністрації та заступником голови Київської міської державно адміністрації, який координує діяльність районної в місті Києві державної адміністрації. В подальшому, розпорядженням №1032 від 20 жовтня 2023 року пункт 2 розпорядження Київського міського голови №865 було викладено в новій редакції: « 2. У період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування, призначення на посади, прийняття рішення про продовження трудових відносин та звільнення з посад керівників підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, здійснює Київський міський голова. Таким чином, на думку позивача, звільнення позивача як керівника підприємства, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданого до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, міг здійснювати лише Київський міський голова за обґрунтованим поданням керівника профільного структурного підрозділу виконавчого органу Київської міської ради, погодженим головою районної в місті Києві державної адміністрації та заступником голови Київської міської державної адміністрації, який координує діяльність районної в місті Києві державної адміністрації. Крім того, оскільки 20.02.2024 на ім`я в.о. голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Коваленка С.I. від заступника голови Волошкевича В.А. було направлено клопотання про продовження терміну дії контракту від 23 жовтня 2017 року позивачем як директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва строком з 1 березня 2024 року по період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування, відтак, відносно позивача було ініційоване питання про продовження трудових відносин шляхом укладення додаткової угоди, що буде невід`ємною частиною контракту від 23.10.2017. А тому, у Київського міського голови наявні усі підстави укласти із позивачем додаткову угоду до контракту, тим самим продовжити з ним трудові відносини у відповідності до розпорядження Київського міського голови №1032 від 20 жовтня 2023 року. Всі ці обставини свідчать про недотримання вимог чинного трудового законодавства щодо порядку звільнення позивача. У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі з одночасною виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до постанови КМУ № 110 від 08.02.1995. Зазначає, що середньоденний розмір заробітної плати позивача становить у сумі 1090,91 грн. Також просить стягнуть моральну шкоду за незаконне звільнення його з посади, оскільки він втратив душевний спокій, не має належних засобів для забезпечення рівня життя. Згідно зі ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання розподілу судових витрат. Відповідачем-1 подано до суду відзив, відповідно до якого підприємство є закладом охорони здоров`я, неприбутковим підприємством, заснованим на комунальній власності територіальної громади міста Києва, віднесеним до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Засновником та власником підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада. Підприємство у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства охорони здоров`я України, рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями Київського міського голови та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наказами директора Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розпорядженнями Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, іншими нормативними актами та статутом підприємства. Директора підприємства призначає на посаду голова Подільської районної в місті Києві адміністрації на конкурсній основі шляхом укладення з ним контракту строком від трьох до п`яти років в порядку, встановленому законодавством України. Згідно з оскаржуваним розпорядженням №177 від 28.02.2024 підприємство видало наказ №56к/тр від 29.02.2024 про звільнення позивача. Просить у позові відмовити. Відповідачем-2 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи щодо правомірного звільнення позивача із займаної посади. Зазначає, що підставою для звільнення позивача було закінчення терміну дії контракту, термін дії якого, з урахуванням змін та доповнень до контракту від 01.03.2019, закінчувався 01.03.2024. Голови районних в місті Києві державних адміністрацій призначають на посади керівників закладів охорони здоров`я, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до п`яти років, у порядку, встановленому законодавством. Позивачу надсилалося повідомлення про припинення дії трудового договору (контракту) у зв`язку з закінченням терміну дії договору (контракту) від 29.12.2023 №106-11872. Адміністрація не спростовує факт призупинення дії абзацу другого пункту 5 розпорядження Київського міського голови від 15 липня 2013 року № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» на період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування та факту того, що на період дії воєнного стану в Україні та шести місяців після його припинення або скасування призначення на посади, прийняття рішення про продовження трудових відносин та звільнення з посад керівників підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місії Києві державних адміністрацій (далі - керівники підприємств), здійснює Київський міський голова, який регламентовано Розпорядженням Київського міського голови «Про деякі питання призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, на період дії воєнного стану в Україні» від 12.09.2023 № 865 та розпорядженням Київського міського голови «Про внесення змін до розпорядження Київського міського голови від 20.10.2023 № 1032, однак зазначене не поширюється на спірні правовідносини. Також звертає увагу, що позивачем не обґрунтовано підстави для відшкодування моральної шкоди та розмір такого відшкодування. Оскільки позивач систематично порушував свої службові обов`язки, строк дії контракту завершився, звільнення відбулося у відповідності з чинним трудовим законодавством, просить у позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачем-3 відзив на адресу суду не подано. 28 березня 2024 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю та просили позов задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача-2 заперечував проти задоволення позову повністю та просив у такому відмовити з підстав викладених у заявах по суті. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши сторону позивача та представника Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Судом встановлено, що позивач з 23 жовтня 2017 року по 28 лютого 2024 року працював на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва на контрактній основі. 23 жовтня 2017 року між позивачем та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією в особі голови Подільської РДА в місті Києві Мондриївського В.М., було укладено контракт, на строк з 23 жовтня 2017 року по 22 жовтня 2020 року (п.5.1 контракту). 1 березня 2019 року між позивачем та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією в особі голови Подільської РДА в місті Києві В.Смирнова укладено зміни та доповнення до контракту від 23.10.2017 року, якими у преамбулі первісного контракту слова «з 23 жовтня 2017 року по 22 жовтня 2020 року» замінено словами «01 березня 2019 року до 1 березня 2024 року». Також пункт 5.1 та 5.2 попереднього контракту викладено у наступній редакції: цей контракт діє з «01» березня 2019 року до «01» березня 2024 року. Сторони домовилися, що текст цього контракту, усі в сукупності і будь які окремо матеріали та інформація, що стосуються контракту та діяльності підприємства є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди органу управління майном, крім випадків, коли така передача пов`язана з одержанням офіційних дозволів, документів для виконання своїх обов`язків або сплати податків, інших обов`язкових платежів, а також у випадку передбачених чинним законодавством, що регулює зобов`язання сторін контракту. 10 серпня 2023 року між позивачем та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією в особі в.о.голови Подільської РДА в місті Києві С. Коваленко укладено зміни та доповнення до контракту від 23.10.2017 року, якими, зокрема внесено зміни і доповнення в розділ 2, 3, 4 контракту. Зокрема, внесено зміни в розділ 4. Внесення змін і доповнень до контракту, розірвання контракту, виключити пункт 4.5, а пункти 4.6 та 4.7 відповідно вважати пунктами 4.5. та 4.6. Дія даних змін та доповнень до контракту набирає чинності з моменту його підписання сторонами та становить невід`ємну частину контракту. Також внесено зміни в розділ 2 контракту. Сторонами погоджено, що викладено у новій редакції п. 2.5.2 контракту, а саме: орган управління майном має право «2.5.2. Ініціювати звільнення Директора після закінчення Контракту, достроково за вимогою Директора, а також з ініціативи Органу управління майном у випадку порушення Директором законодавства та умов його Контракту». Отже, суд звертає увагу, що сторони контракту шляхом підписання змін та доповнень від 10 серпня 2023 року, узгодили між собою щодо внесення змін у контракт, зокрема виключено пункт 4.5 (Якщо Сторони не ініціювали припинення контракту за два місяці до закінчення строку дії цього контракту, то він вважається продовженим на рівнозначний термін, визначений в цьому Контракті). Відтак на момент ініціювання припинення контракту за два місяці до закінчення строку дії, а саме надсилання позивачу повідомлення про припинення з ним дії трудового договору (контракту) від 29.12.2023 №106-11872, п.4.5 контракту (у редакції 23.10.2017) станом на 29.12.2023 був виключений та не діяв. Зі змісту статті 16 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» (в редакції діючий на час укладення контракту) вбачається, що призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров`я здійснюється відповідно до законодавства; керівники державних та комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров`я на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до п`яти років. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень голови місцевої державної адміністрації належить укладення та розривання контрактів з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління відповідної місцевої державної адміністрації. Укладення контракту здійснювалося відповідно до Порядку укладання контрактів з керівниками підприємств, установ і організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва, затвердженого розпорядженням Київського міського голови 15.07.2013 року №118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва», відповідно до якого голови районних в місті Києві державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад керівників закладів, установ охорони здоров`я, соціальної сфери, фізичної культури та спорту, що належать до комунальної власності територіальної громади міста та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій за погодженням із директором відповідного Департаменту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). В подальшому сторонами вносилися зміни та доповнення до контакту. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. 10.08.2023 між позивачем та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією в особі в.о.голови Подільської РДА в місті Києві С. Коваленко укладено зміни та доповнення до контракту від 23.10.2017 року, якими, також внесено зміни в розділ 2 контракту. Сторонами погоджено, що викладено у новій редакції п. 2.5.2 контракту, а саме: орган управління майном має право «2.5.2. Ініціювати звільнення Директора після закінчення Контракту, достроково за вимогою Директора, а також з ініціативи Органу управління майном у випадку порушення Директором законодавства та умов його Контракту». Отже, пунктом 2.5.2 контракту передбачено, що орган управління майном (в особі голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації) має право ініціювати звільнення директора після закінчення строку контракту. Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. При цьому в ході розгляду справи судом не було встановлено, що орган управління майном прийняв рішення чи висловив намір продовжити дію контракту чи укласти новий контракт. Навпаки, 28 лютого 2024 року в.о. голови Подільської РДА в м. Києві видано розпорядженням №177 «Про звільнення [PERSON] » у зв`язку з закінченням строку контракту (пункт 8 частини 1 ст.36 КЗпП України). Щодо строку дії укладеного контракту, під час розгляду справи встановлено, що такий строк визначений у контракті, який підписаний між сторонами, та становить з «01» березня 2019 року до «01» березня 2024 року (з урахуванням змін та доповнень від 01.03.2019, у яких зазначено, що зміни та доповнення до контракту вступають у дію з 01.03.2019) Тобто, у відповідності до положень статті 16 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», згідно яких контракт може бути укладений на строк від трьох до п`яти років. Разом з тим, згідно оскаржуваного розпорядження позивача звільнено з посади директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району 29 лютого 2024 року, тобто до закінчення строку узгодженого між сторонами контракту. Підстав для дострокового розірвання контракту, передбаченого пунктами 4.3.1-4.3.12 контракту судом під час розгляду справи не встановлено. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1-3 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Отже, у відповідача-2 були відсутні підстави для винесення оскаржуваного розпорядження щодо звільнення позивача 29 лютого 2024 року у зв`язку з закінченням строку контракту на підставі пункту 8 частини 1 ст.36 КЗпП України. З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку про те, що оскільки були відсутні правові підстав для звільнення позивача 29.02.2024 на підставі пункту 8 частини 1 ст.36 КЗпП України, а відтак оскаржуване розпорядження №177 від 28 лютого 2024 року необхідно скасувати, а позовну вимогу-1 задовольнити. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Зокрема, ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Такий спосіб захисту, як відновлення права, яке існувало до порушення, окреслює такий захід захисту, як поновлення на роботі в разі незаконного звільнення або переведення. Так, поновлення на роботі в разі незаконного звільнення або переведення - це захід захисту трудових прав, що спрямований на відновлення договірних трудових правовідносин між працівником і роботодавцем у разі звільнення працівника без законної підстави або внаслідок незаконного переведення на іншу роботу. Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків. Вказаний висновок висвітлений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 640/4699/20 від 26.05.2022 року. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14) зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 521/1892/18). Захист порушеного права незаконно звільненого працівника шляхом його поновлення на посаді відображений також і в постановах Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 569/16170/17-ц, від 06.09.2018 року у справі № 487/2209/17, від 05.02.2020 року у справі № 234/11368/17. Враховуючи наведене вище положення, суд прийшов до переконання про те, що порушене право незаконно звільненого працівника підлягає захисту шляхом поновлення позивача на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва з 29 лютого 2024 року. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивачем у зв`язку з незаконним звільненням було здійснено вимушений прогул з 29.02.2024 по день ухвалення рішення суду, тобто 17.07.2024, що є періодом за який з відповідача-1 підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача за час вимушеного прогулу. За час вимушеного прогулу, працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Вказане також узгоджується з п.1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Посадовий оклад позивача становить 24 000,00 грн. Тобто, з урахуванням за грудень (21 робочий день) та січень 2024 (23 робочі дні), та розміру окладу 24 000,00 грн, середньоденна заробітна плата позивача становить 1090,91 грн. Так, позивача було звільнено 29.02.2024, отже розрахунок для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача-1 підлягає саме з 29.02.2024 по день винесення судового рішення 17.07.2024, тобто за 100 робочих днів (кількість днів вимушеного прогулу). Розрахунок здійснюється наступним чином: 1090,91 грн/середньоденна заробітна плата х 100 роб. день/кількість робочих днів за час вимушеного прогулу = 109 091, 00 грн. Отже, загальна сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача-1 станом на день прийняття рішення становить 109 091, 00 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року (справа № 214/7462/20). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Однак позивачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, а також доказів на обґрунтування розміру такої шкоди, в тому числі будь-якої калькуляції чи порядку, яким чином позивач робив розрахунок заявленої до стягнення суми. Оцінивши зміст наданих позивачем доводів в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідачів моральної (немайнової) шкоди, суд зазначає, що саме лише посилання позивача на те, що йому було завдано таку шкоду, за відсутності при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження її розміру, не може бути достатньою підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Відтак у позовній вимозі-4 суд відмовляє за недоведеністю. Щодо позовної вимоги-5 зобов`язати Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича продовжити дію контракту від 23 жовтня 2017 року (зі змінами та доповненнями) з позивачем, суд дійшов наступного висновку. Під дискрецією розуміють елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі визначення законодавством чітких умов та критеріїв, яких необхідно дотримуватись при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень, відповідач зобов`язаний діяти, з урахуванням таких умов. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Згідно з Рекомендаціями Європи №11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право. Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань цивільного судочинства. Суд не є органом, уповноваженим на зобов`язання укладення чи продовження строку дії контракту з керівниками підприємств, установ і організацій, що належать до комунальної власності, а лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, та не має право перебирати на себе повноваження, виконання яких покладено на органи виконавчої влади, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги-5. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких інших фактичних даних, які б мали значення для правильно вирішення спору суд не встановив. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про задоволення позову частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача-2 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial