Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

30.01.2024 р. [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок неправомірних дій у розмірі 140101,70 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. В обгрунтування позову вказує, що його колишня дружина у період його відсутності за місцем мешкання укладала договори оренди щодо квартири, яка належить йому на праві власності. Позивач вважає, що такими протиправними діями відповідача йому завдано не лише матеріальну шкоду, а й моральну, оскільки позивач протягом декількох років намагався поновити свої порушені права, його життя було перенасичене негативними емоціями та психічними переживаннями, внаслідок чого імунітет послабився і він захворів на коронавірус, витративши значні суми грошових коштів на лікування. Як на правову підставу для задоволення позовних вимог посилається на ст.391, 1167 ЦК України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2024 р. цивільну справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. 26.02.2024 р. протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано на розгляд судді Єросовій І.Ю. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 29.02.2024 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22 березня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач позов підтримує та просить задовольнити. У судове засідання відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилась. Правом подачі відзиву не скористалась. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва Головного управління комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради №422-В від 16.04.2007 р. про право власності, нежилі приміщення з №1 по №9, лоджії (групи приміщень №275), загальною площею 78,00 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] належать [PERSON] на праві приватної власності. Як повідомив позивач у судовому засіданні, між ним та відповідачем [PERSON] у 1988 р. укладено шлюб, який у подальшому розірвано судом у 2015 році. Між сторонами існує спір про поділ спільного майна подружжя, наразі відповідне рішення не набрало законної сили та оскаржується в апеляційній інстанції. Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу). Окрім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Таким чином, враховуючи, що майно - нежилі приміщення з №1 по №9, лоджії (групи приміщень №275), загальною площею 78,00 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] , набуте у період перебування сторін у шлюбі, відтак на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Беручи до уваги, що поділ майна, набутого у період шлюбу між позивачем та відповідачем не проведено, в період існування спірних правовідносин відповідач [PERSON] мала законні підстави для розпорядження таким майном. Щодо посилання позивача на ст. 391 ЦК України як на правову підставу задоволення позовних вимог, суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначений позов отримав у літературі назву "негаторний". Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Позивач же, заявляє вимоги, які стосуються не порушення його права користування і розпорядження майном, а відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. З наведеного слідує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Зважаючи на те, що спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу), б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (в результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, в якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу). Суд доходить висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Щодо належності Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Також обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. На підтвердження викладених у позові обставин, позивач надає лише копію одного договору оренди, який суд оцінює критично. Так, з вказаного договору вбачається надання у користування орендодавцем [PERSON] на умовах оренди орендарю [PERSON] кімнати у квартирі [ADDRESS] . Вказаний договір укладено 03.09.2019 р., при цьому строк дії договору діє до 03.02.2019 р. Позивачем засвідчено копію цього доказу, що вказує на знаходження його оригіналу у нього, однак оригіналу вказаного договору суду не надано, відтак суд ставить під сумнів такий доказ як належний та достатній. Посилання позивача на протоколи допиту свідків у кримінальному провадженні на підтвердження обставин, викладених у позові не може бути єдиною підставою для задоволення позовних вимог. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі N 947/30277/19 (провадження N 61-12547св21) вказано, що "у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю". Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача. Проте, у даній справі всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства, позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності, допустимості та достатності, а також однозначно свідчили про порушення саме відповідачем його прав щодо користування нежилими приміщеннями з №1 по №9, лоджії (групи приміщень №275), загальною площею 78,00 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи вищенавдене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факт порушення його прав та наявності підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Наведені позивачем докази не є належніми та достатніми для підтвердження як вказує позивач порушення, допущеного відповідачем. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її користуванням нерухомим майно, яке однак належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Оцінюючи в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту протиправності дій відповідача, та відповідно завдання матеріальної шкоди і виходячи із цього і спричинення моральної шкоди. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed