Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~28.05.2024 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 12.11.2022 року о 14:50, [PERSON] , який керував транспортним засобом SKODA Octavia, д.н.з. [NUMBER] , допустив зіткнення, зокрема, із належним йому на праві власності автомобілем VOLKSWAGEN Passat, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого пошкодив його. Вина третьої особи у даній ДТП підтверджена судовим рішенням в справі № 161/16254/22. Згідно висновку експертного дослідження, завданий йому в ДТП матеріальний збиток становить 66462,92 грн. 08.02.2023 року страховиком [PERSON] ТзДВ «СГ «Оберіг» було проведено виплату страхового відшкодування, загальний розмір якої склав 57699 грн. Відтак, фактично йому було не досплачено 8763,92 грн. страхового відшкодування. У свою чергу, пошкодження належного йому транспортного засобу, який потребував ремонту, заподіяло йому душевні страждання, які полягали в усвідомленні необхідності відновлення пошкодженого автомобіля та водночас, відсутності засобів для цього. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ТзДВ «СГ «Оберіг» на свою користь 8763,92 грн. на відшкодування завданої йому майнової шкоди, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 5500 грн. витрат на проведення експертного дослідження із визначення розміру матеріального збитку, а також 968,96 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2024 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами (а.с. 40). \~ \~ \~ \~24.06.2024 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування заявлених вимог остання зазначає, що відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування від 01.02.2023 року між [PERSON] та ТзДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено розмір страхового відшкодування в розмірі 57699 грн. Даною заявою було погоджено, що здійснена страховиком виплата страхового відшкодування є повним виконанням своїх зобов`язань перед позивачем щодо розглядуваного страхового випадку та підтверджує, що страховий випадок вважається повністю врегульованим. Дана угода сторін в судовому порядку не оспорювалася та є чинною, а тому щодо такого правочину діє презумція його правомірності. У свою чергу, долучений [PERSON] висновок експертного дослідження є не належним та не допустимим доказом, оскільки матеріальний збиток оцінювався не на дату ДТП, а на дату його складення. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то такі, у контексті позовної заяви, можуть бути пред`явлені до винуватця ДТП, а не до страхової компанії. З огляду на наведене, у задоволенні позову просить відмовити, а також стягнути з [PERSON] на свою користь 7300 грн. понесених витрат на правничу допомогу (а.с. 45-51). \~ \~ \~ \~04.07.2024 року від представника відповідача надійшла до суду відповідь на відзив. Свої доводи останні обгрунтовує тим, що проведення експертного дослідження із визначення розміру матеріального збитку, завданого його довірителю внаслідок ДТП, яка сталася 12.11.2022 року, відбулося із повною відповідністю вимогам чинного законодавства, а також уповноваженою на це особою. У свою чергу, моральна шкода у розглядуваному випадку підлягає відшкодуванню за рахунок страховика на загальних підставах (ст. ст. 23, 1167 ЦК України), а тому його посилання на спеціалізоване законодавства є безпідставним. Вважає заявлені позовні вимоги в повній мірі обгрунтованими (а.с. 62-63). \~ \~ \~ \~10.07.2024 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Обгрунтовуючи свої заперечення щодо позову останній зазначає, що з огляду на мотивацію позовної заяви, заявлені позовні вимоги повинні були пред`являтися до [PERSON] . Також, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували повноваження експерта, яким здійснювалося визначення розміру матеріального збитку, який є предметом спору. Звертає увагу на те, що внаслідок проведення виплати обумовленої суми страхового відшкодування, спір між сторонами фактично вичерпаний, а тому будь-які правові підстави для задоволення позову відсутні (а.с. 66-68). Станом на дату ухвалення даного судового рішення письмові пояснення щодо позову від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] на адресу суду не надходили. Враховуючи строки подання процесуальних документів, які наразі сплинули, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 12.11.2022 року о 14:50, у с. Струмівка Луцького р-ну по вул. І. Багряного, 23, [PERSON] керуючи транспортним засобом SKODA Octavia, д.н.з. [NUMBER] , допустив зіткнення з транспортними засобами VOLKSWAGEN Passat, д.н.з. [NUMBER] , та PEUGEOT 5008, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого усі автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу SKODA Octavia, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ТзДВ «СГ «Оберіг» (а.с. 29). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2022 року у справі № 161/16254/22 [PERSON] було визнано винним у вищевказаній ДТП. Вказана постанова набрала законної сили та є чинною (а.с. 22). Як вбачається зі свідоцтва про неєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , позивач є власником транспортного засобу VOLKSWAGEN Passat, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 7-зворот) Як наслідок, [PERSON] , як потерпілий у ДТП, яка сталася 12.11.2022 року о 14:50, у с. Струмівка Луцького р-ну по вул. І. Багряного, 23, звернувся до страховика винуватця події ТзДВ «СГ «Оберіг» із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі акту огляду транспортного засобу (дефектної відомості) від 17.11.2022 року, а також підписаної [PERSON] заяви від 01.02.2023 року, ТзДВ «СГ «Оберіг» було виплачено позивачу 57699 грн. (а.с. 57-зворот-59). У своєму позові [PERSON] зазначає, що згідно проведеного ним експертного дослідження розмір матеріального збитку, завданого йому пошкодженням його транспортного засобу в ДТП, становить 66462,92 грн., а тому із відповідача необхідно стягнути різницю між вказаною сумую та сумою виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування від 01.02.2023 року між потерпілою особою та ТзДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено розмір страхового відшкодування в розмірі 57699 грн. Зі змісту вказаної заяви слідує наступне: здійснення Страховиком виплати страхового відшкодування згідно цієї Заяви в зазначеному в ній розмірі є повним виконанням Страховиком своїх зобов`язань перед Заявником щодо означеного страхового випадку та підтверджує, що страховий випадок вважається повністю врегульованим та Заявник не матиме жодних претензій до Страховика стосовно означеного страхового випадку; розмір (сума) страхового відшкодування Страховиком та Заявником взаємно погоджено; Страховик і Заявник досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи; в подальшому розглядати та здійснювати виплату страхового відшкодування виключно згідно даної Заяви. Згідно постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20, від 16.06.2021 року по справі № 554/4741/19 встановлено, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Таким чином, підписаною [PERSON] заявою від 01.02.2023 року було погоджено розмір страхового відшкодування та порядок його виплати. Крім того, підписанням заяви Позивачем було підтверджено, що здійснення Страховиком виплати страхового відшкодування згідно цієї Заяви в зазначеному в ній розмірі є повним виконанням Страховиком своїх зобов`язань перед Заявником щодо означеного страхового випадку та підтверджує, що страховий випадок вважається повністю врегульованим та Заявник не матиме жодних претензій до Страховика стосовно означеного страхового випадку. Верховним Судом у постанові від 13.12.2023 року у справі №759/28079/21 було встановлено наступну правову позицію: «Тобто, за змістом вказаного узгодження Потерпілий, діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування страховика та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до страхової компанії суперечить як попередній поведінці Потерпілого , так і засадам розумності та диспозитивності. Відомостей про те, що Потерпілий підписав вказане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали розглядуваної справи не містять». Крім того, у справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 21.03.2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати. Також у справі № 333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 10.06.2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача. Відтак, ТзДВ «СГ «Оберіг» та Позивач досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування, яке в подальшому виключило будь-якого роду спори з даного приводу. Варто зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Відповідно до ст. 215 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 було встановлено наступну позицію: «Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Крім того, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.08.2021 року у справі № 344/2483/18 було висловлено наступну позицію: «Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним)». Таким чином, оскільки сторони вчинили правочин у вигляді укладення заяви, предметом якої було, зокрема, узгодження належної до виплати однією стороною на користь іншої особи страхового відшкодування, сторони погодили також і припинення цивільних обов`язків між сторони за результатами виконання умов договору. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог [PERSON] до ТзДВ «СГ «Оберіг» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. У своєму позові [PERSON] також просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Однак, суд вважає вищевказану вимогу також безпідставною з огляду на наступне. Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону № 1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. ТзДВ «СГ «Оберіг» у даних правовідносинах виступає саме у якості страховика та здійснює свою діяльність в частині відшкодування збитків відповідно до спеціалізованого закону, нормами якого чітко встановлені права та обов`язки усіх суб`єктів можливих правовідносин. Згідно із положенням ст. 261 Закону № 1961-IV, страховиком (у випадках, передбачених пп. «г» і «ґ» п. 41.1 та пп «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Жодна інша норма спеціалізованого для даного виду правовідносин законодавства не встановлює зобов`язання страховика відшкодовувати моральну шкоду потерпілій особі. Така шкода може бути стягнутою з винної у ДТП особи. Відтак, будь-які правові підстави для стягнення з ТзДВ «СГ «Оберіг» на користь [PERSON] моральної шкоди, в контексті заявлених позовних вимог, відсутні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до ТзОВ «СГ «Оберіг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Згідно ч. ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із наведеного слідує, що понесені позивачем судові витрати по справи, у зв`язку з повною відмовою у позові залишаються за ним, а понесені відповідачем судові витрати по справи повинні компенсуватися за рахунок позивача. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано: Договір про надання професійної правничої допомоги № 40103/1 від 14.06.2024 року, укладений між адвокатом Стецюрою О.В. та ТзДВ «СГ «Оберіг», а також акт прийому-передачі наданих послуг від 20.06.2024 року, з якого слідує, що вартість правової допомоги в межах даної справи склала 7300 грн., з яких: вивчення страхової справи 1460 грн. (1 год.); надання консультацій та роз`яснень 730 грн. (0,5 год.); складення відзиву 3650 грн. (2,5 год.); складення заяви з процесуальних питань 730 грн. (0,5 год.); підготовка, копіювання та направлення документів 730 грн. (0,5 год.) (а.с. 54-56). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7300 грн. є не в повній мірі обгрунтованими. Зокрема, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня «заява з процесуальних питань», про яку представник відповідача за значає у акті прийому-передачі наданих послуг від 20.06.2024 року. Інші послуги, надані адвокатом своєму клієнту ТзДВ «СГ «Оберіг» суд відносить до таких, що пов`язані з розглядом справи, оскільки на їх підставі грунтувалися заперечення сторони відповідача з приводу заявлених позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved