Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 04.10.2014 року перебуває з відповідачкою [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому у виконавчому комітеті Гусаківської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №3. Від цього шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя у них з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між нами, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. В результаті ситуації жінка змінила місце проживання та переїхала з молодшим сином [PERSON] , на цей час така проживає в с.Черневе Яворівського району Львівської області. Більше року не живуть подружнім життям, проживають окремо, не ведуть спільного господарства, відтак втратили один до одного почуття любові та поваги. Він (позивач) намагався вживати заходів щодо примирення, однак такі не дали бажаного результату. Саме тому і він вирішив звернутися до суду з даним позовом. Вказує, що в період окремого проживання вони з відповідачкою часто конфліктували з приводу того, з ким будуть проживати їхні діти. На даний час ситуація виглядає таким чином, що їхній син [PERSON] , [INFO] , проживає спільно з ним (позивачем) за адресою: с.Гусаків Яворівського району Львівської області, навчається за місцем їхнього проживання - в [PERSON] навчально-виховному комплексі, а син [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю в [ADDRESS] . Їхній син [PERSON] є більш прихильним до нього (позивача). Між ним та дитиною склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного. За його місцем проживання є хороші житлові умови проживання. Дитина проживає разом з ним в атмосфері турботи і захисту, з ним вона почувається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Як батько, він (позивач) забезпечую свого сина належним вихованням, умовами проживання та духовним розвитком, що відповідає її (дитини) інтересам. У зв`язку з тим, що з матір`ю дитини (відповідачкою) тривалий період часу він (позивач) не проживає, не підтримує з нею подружніх відносин, вони не ведуть спільного господарства, то склалось так, що більше року він самостійно займається вихованням сина [PERSON] , самостійно його утримує, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує. У зв`язку з наведеним, зокрема необхідністю надання різного виду допомоги дитині, необхідністю переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка з дитиною не проживає, тощо, позивачу необхідно встановити факт, що він самостійно виховує та здійснює догляд за сином [PERSON] . Покликається на те, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки напряму впливає на його права й обов`язки як батька та на інтереси дитини, яка перебуває на його самостійному вихованні, при цьому, він (позивач) немає іншої можливості підтвердити факт самостійного виховання дитини; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту. Також стверджує, що відповідачка, провокуючи різного роду сварки, висловлює йому (позивачу) твердження, що всупереч його волі забере від нього ще й сина [PERSON] , який на даний час проживає разом з ним. Вона дуже часто змінює своє бачення з приводу того, хто має займатись їхніми дітьми. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований у виконавчому комітеті Гусаківської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №03; встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що він (позивач [PERSON] ) самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за сином [PERSON] , [INFO] , без участі матері, а також визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним (батьком дитини) у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дитини без участі матері. ІІ. Позиція учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги. Пояснив, що фактично шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинені та вони тривалий період часу проживають окремо. Саме тому він (позивач) вирішив офіційно розлучитися. Їхні подружні відносини вже давно стали погіршуватися та як наслідок півтори року тому відносини між ними як подружжям остаточно припинились. Наміру зберегти шлюб у нього (позивача) немає. Ствердив, що після фактичного припинення подружніх відносин з відповідачкою, старший син [PERSON] залишився проживати саме разом з ним, де і проживає по даний час. З приводу цього питання вони (сторони) по справі були на засіданні комісії органу опіки та піклування. Він самостійно виховує сина [PERSON] без участі матері, яка проживає окремо. Він (позивач) займається підприємницькою діяльністю, має постійний дохід, створив належні і комфортні умови для проживання дитини, і вживатиме всіх заходів, щоб забезпечити дитину всім необхідним. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву [PERSON] не подавала, однак скерувала на адресу суду письмову заяву про слухання даної справи без її участі, у якій зазначила, що вони з [PERSON] давно проживають окремо та вона не має наміру сумісно проживати з ним у подальшому, тому бажає розірвати шлюб з ним (позивачем). Намір розірвати шлюб відповідає її (відповідачки) дійсній волі, оскільки вона вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. Щодо вимоги про визначення місця проживання їхнього спільного сина [PERSON] з батьком [PERSON] , то вона не заперечуватиме щодо залишення на проживання сина [PERSON] разом з батьком дитини, якщо позивач дотримуватиметься їхній попередніх домовленостей та їх менший син [PERSON] залишиться проживати разом з нею (відповідачкою). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Органу опіки та піклування Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області - [PERSON] в судовому засіданні, що мало місце 25.06.2024р., зазначила, що ними подано до суду висновок органу опіки та піклування щодо визначення місяця проживання дитини та рішення виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 11.06.2024р. за №85 про затвердження зазначеного висновку. Вважає, що визначення місця проживання дитини сторін [PERSON] з батьком буде відповідати інтересам дитини. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 27.05.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання дитини; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 25.06.2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони з 04 жовтня 2014 року перебували у шлюбі, який зареєстрований у виконавчому комітеті Гусаківської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №0. Від даного шлюбу в сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Сторони більше півтори року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Сторони по справі: позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідачка [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 15.07.2015р. Гусаківською сільською радою Мостиського району Львівській області. З витягів з реєстру територіальної громади №2024/005911251 від 21.05.2024р. та №2024/006093489 від 24.05.2024р. вбачається, що позивач [PERSON] разом зі своєю дитиною - сином [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження про факт проживання від 22.05.2024р., складеного комісією Гусаківського старостинського округу Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області відомо, що [PERSON] , [INFO] , дійсно постійно проживає разом з батьком (позивачем по справі [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження про факт проживання від 20.05.2024р., складеного комісією старостинського округу №9 Мостиської міської ради Львівської області відомо, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , навчається у 3 класі Гусаківського навчально-виховного комплексу, що підтверджено матеріалами справи. Поясненнями свідка [PERSON] ,безпосередньо допитаної в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: вона (свідок) є матір`ю [PERSON] та бабою [PERSON] . Її син [PERSON] та [PERSON] мають спільних двох дітей - двох синів: старшого [PERSON] , якому виповнилося 9 років, та меншого [PERSON] , якому виповнилося 2 роки. Вже більше року її син [PERSON] і невістка [PERSON] живуть окремо. Позивач [PERSON] з її (свідка) внуком [PERSON] живуть разом з нею (свідком) в с.Гусакові, а [PERSON] з меншим сином живуть в с.Черневе. Коли сторони по справі почали конфліктувати та коли в сім`ї виникло питання з ким будуть проживати їхні діти, то фактично внук [PERSON] відразу висловив бажання залишитись проживати з батьком. З того часу, відколи [PERSON] забрала свої речі і переїхала до батьків, то [PERSON] ні одного дня не жив зі своєю матір`ю. [PERSON] проживає з позивачем [PERSON] , який самостійно займається дитиною, пильнує його навчання, займається розвитком, його дозвіллям, повністю його забезпечує. Позивач влаштував для [PERSON] окрему кімнату, в якій зробив гарний ремонт, придбав для нього комп`ютер, у вихідні дні вони завжди їздять на прогулянки та розважальні центри. Відповідачка [PERSON] не дає позивачу молодшого сина [PERSON] . Позивач бачиться з [PERSON] тільки в присутності відповідачки і тільки в тому господарстві, де вона (відповідачка) проживає. Вона (свідок) як баба при потребі допомагає позивачу у догляді за старшим внуком [PERSON] . Позивач [PERSON] є підприємцем, має дохід та має змогу займатися і утримувати сина [PERSON] . Фактично позивач утримує [PERSON] сам, сам займається навчанням [PERSON] , водить і забирає його зі школи, робить з ним уроки. Позивач як батько допомагає відповідачці в утриманні і молодшого сина [PERSON] . Відповідачка [PERSON] , доглядаючи за меншою дитиною, фактично залишила старшого свого сина [PERSON] без належної уваги і турботи. Якщо у них з позивачем відносини стабільні, то її (відповідачку) все влаштовує, але якщо з приводу чогось між ними виникне конфлікт, то вона починає погрожувати позивачу, що як мама забере від нього сина [PERSON] . Поясненнями свідка [PERSON] ,безпосередньо допитаної в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: вона (свідок) давно знає родину [PERSON] , в тому числі і позивача [PERSON] . Такий проживає у господарстві своїх батьків разом з сином [PERSON] . Десь близько 10 років він перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , але вони не змогли зберегти свою сім`ю та розійшлися. Більше року часу позивач живе сам, без дружини, яка переїхала в с.Черневе. З часу переїзду відповідачки, позивач самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , який залишився проживати разом з ним. Позивач займається його навчанням та розвитком. Йому це чудово вдається, про що свідчить велика прив`язаність [PERSON] саме до батька. Щодо відповідачки, то така займається молодшим сином [PERSON] , а від виховання [PERSON] та його утримання вона самоусунулась , бо бачить, що позивач самостійно дає собі раду з старшим сином. В господарстві родини Гаврон в с.Гусакові вона (свідок) відповідачки не бачила дуже давно. Зазначені пояснення свідків підтверджують доводи позивача, про те, що їхня дитина [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає з батьком [PERSON] (позивачем по справі), він здійснює догляд за дитиною, самостійно займається її утриманням та вихованням. Мати дитини фактично на даний час не займається її утриманням, вихованням та доглядом, відтак позивач [PERSON] фактично є батьком, що самостійно виховує та утримує сина [PERSON] . Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] разом з дитиною - сином [PERSON] , [INFO] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] самостійно, без участі матері, виховує, утримує та здійснює догляд за сином [PERSON] . За місцем свого проживання [PERSON] створив сину всі належні умови для проживання, повноцінного розвитку та виховання. Позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. При розгляді справи не встановлено жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам. Рішенням виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області №85 від 11.06.2024р. затверджено висновок органу опіки щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Із змісту вказаного висновку вбачається, що син сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У помешканні, в якому проживає батько з дитиною, створені належні умови для проживання та повноцінного виховання і розвитку дитини, яка має окрему кімнату, окреме спальне місце, відведено місце для проведення вільного часу, перегляду кінофільмів та дитячих програм, в кімнаті наявний письмовий стіл для навчання. Малолітній [PERSON] відвідує навчальний заклад. Матір дитини [PERSON] проживає в с.Черневе Яворівського району Львівської області. Вже тривалий період та по даний час батьки дитини проживають окремо та в жоден спосіб не підтримують відносин. В ході розмови з матір`ю дитини [PERSON] було встановлено, що така усвідомлює, що її син [PERSON] проживає з батьком, перебуває на його вихованні та утриманні. [PERSON] наголосила, що [PERSON] є більш прихильним до батька, з дитинства він постійно жив разом з ним, дитина не бажає проживати разом з нею (матір`ю). У вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] - орган опіки та піклування поклався на розсуд суду. V. Застосовані судом норми права. Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Статтею 109 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до положень ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У ст.315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Щодо заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання Сімейного кодексу України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Підсумовуючи, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу обґрунтований, шлюб між сторонами існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін - відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач [PERSON] не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка [PERSON] не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами необхідно розірвати. Вимоги про відновлення свого дошлюбного прізвища відповідачка [PERSON] не заявляла. Щодо заявлених позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення. У суду не має підстав сумніватись в достовірності безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, а тому суд вважає, що позивачем [PERSON] доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання дитини: сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері. Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги позовної заяви [PERSON] в частині встановлення факту, що має юридичне значення, є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дитини, а тому підлягають до задоволення. Факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача як батька малолітньої дитини і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини позивача, у тому числі, переміщення позивача і його дитини без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо. Іншого позасудового порядку встановлення даних по зазначеному факту, передбаченого законом, немає. Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - відсутні. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - [PERSON] , такий є фізично здоровим, працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись сином, має можливість та бажання займатись його вихованням, свідки підтвердили факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, а також факт самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено. Визначення на теперішній час місця проживання малолітнього сина з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: approved