Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

Адвокат Богдашкіна Д.О. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що сторони перебували в шлюбі з 16.08.1997. Від шлюбу мають двох доньок [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між подружжям розірваний на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02.04.2021. Під час шлюбу була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та яка відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31.05.2023 визнана спільною сумісною власністю подружжя. Право власності на цю квартиру зареєстроване за відповідачем. Просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв.м, житловою площею 17,3 кв.м. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 21.03.2024 постановлено ухвалу про забезпечення позову. 09.04.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представника позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача віднесла вирішення спору на розсуд суду. Інші учасники справи не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 16.08.1997 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини - [PERSON] , актовий запис №902. 18.12.2018 за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між подружжям розірваний на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02.04.2021 у справі №755/1901/21. Згідно з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31.05.2023 у справі №755/5330/21, яке набрало законної сили 13.12.2023, квартира [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв.м, визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільно ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу подружжя та є їх спільним сумісним майном. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим визнати за позивачкою право власності на половину спірної квартири, оскільки частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними. Підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 12081,60 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення.

Outcome: approved