Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від спільного подружнього проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . Під час подружнього життя відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, не розумів та не хотів розуміти сутності проблем, які виникали у сім"ї, не міг підтримувати нормальну моральну атмосферу, між ними часто виникали сварки, скандали, в присутності дитини, що погано впливало на здоров`я її позивача та виховання сина. 01 листопада 2012 року рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між нею, позивачем, та відповідачем розірвано, сина [PERSON] , [INFO] , залишено на її вихованні. Після розірвання шлюбу їй позивачу залишено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». 14 червня 2019 року вона, позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , і змінила прізвище на « [PERSON] ». Зазначила, що син [PERSON] постійно проживає за однією адресою з нею, позивачем, що весь час і в т.ч. з моменту розірвання шлюбу вона піклувалась і піклуєтья про сина, утримує та виховує його. Зазначила, що навіть на день народження сина, Різдвяні свята, Новий Рік та Святого Миколая дитина не отримала від відповідача жодного подарунка. Коли син хворів відповідач жодного разу його не провідав, не поцікавився станом здоров`я дитини, жодного разу не цікавився навчанням дитини в школі, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з класним керівником. Відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні дитини, виявляти турботу щодо нього, будь - яких перешкод чи заборон щодо побачень з сином відповідачу ніхто не чинить. Відповідач по цей час не спілкується з сином, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей так як встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Крім того і після розірвання шлюбу відповідач взагалі не цікавився сином, не виявляв бажання займатись його вихованням та в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22.11.2012 р. задоволено позов про стягнення аліментів та вирішено стягувати з відповідача на її, позивача, користь аліменти, на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі по 450 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 жовтня 2012 року. На даний час у неї, позивача, погіршилось матеріальне становище, витрати на утримання сина значно збільшились, оскільки подорожчали продукти харчування, одяг, шкільне приладдя, син росте, потребує покращеного харчування, та багато інших витрат. У позовній заяві позивач зазначила що, відповідач має нерегулярний мінливий дохід, оскільки постійно працює на сезонних роботах в Україні та за кордоном, звідки отримує високі доходи, стан його здоров?я та матеріальне становище дають йому можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідач повинен і має можливість сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] та збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 листопада 2012 року і стягувати із відповідача - [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі 3000 ( три тисячі ) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судових засіданнях позов підтримала та пояснила, що відповідач, який є рідним батьком [PERSON] , не підтримує жодного зв`язку з сином, дитини не бачив і не знає як виглядає син, не бере жодної участі у його вихованні, не цікавиться навчанням дитини, його розвитком, а всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішує вона, позивач, самостійно без участі та підтримки відповідача, тобто відповідач умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В подальшому подала заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Представники виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області та органу опіки та піклування виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явились, подали заяви в яких просили розгляд справи проводити за їхньої відсутності. Оскільки відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позов до суду не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») в разі неявки на судове засідання всіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи ,які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків та прямих контактів. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичне, духовне та моральне розвиток, забезпечити здобуття дитиною повного загального середнього освіти, готувати її до самостійної життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, у сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, на якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує, які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; - позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; - розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 травня 2009 року виконкомом Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Сторони перебували у шлюбі, якого розірвано рішенням Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 01 листопада 2012 року у справі №0909/5403/2012. Згідно рішення, після розірвання шлюбу, позивачу [PERSON] присвоїно прізвище - « [PERSON] », малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні матері - [PERSON] (а.с.9). 22 листопада 2012 року заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Фраанківської області позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково та вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по -450 (чотириста п`ятдесят ) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 18 жовтня 2012 року (а.с.10) Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та позивачем [PERSON] , у Коломийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, 14 червня 2019 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №178. Після державної реєстрації шлюбу чоловіку та дружині присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с.12). Встановлено, що відповідач будучи батьком [PERSON] , [INFO] , не підтримує жодного зв`язку з дитиною, не бере участі у його вихованні та утриманні, не цікавиться навчанням дитини, його розвитком, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. не створює умов для отримання нею освіти тобто відповідач свідомого нехтує своїми обов`язками. В даній справі відповідач [PERSON] , будучи (вважаючись) належним чином повідомленим про судові засідання у справі, не скористався правом з`явитися в судове засідання та надати власні пояснення щодо порядку здійснення та виконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] . В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що відповідачу з сторони позивача чи інших осіб чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, у його вихованні. Будь-яких обставин поважності причин того, що відповідач [PERSON] не займається вихованням та утриманням свого сина, судом не встановлено. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що із позивачкою товаришує більше 10 років та є її кумою. Пояснила, що із відповідачем особисто не знайома, його ніколи не бачила. Однак вказала, що відповідач залишив сім ю, коли його синові [PERSON] виповнився 1 рік, відповідач не брав і не бере жодної участі у вихованні сина, не підтримував і не підтримує матеріально, а весь цей час, дитиною займається, виховує, утримує мати вона ж позивач по справі. Свідок [PERSON] вказала, що працює разом із позивачкою та перебуває із нею у дружніх відносинах. Зазначила, що відповідач залишив сім`ю, коли його синові [PERSON] був 1 рік від народження. З того часу відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні сина, своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини не виконує. [PERSON] , [INFO] пояснив суду, що свого батька не пам`ятає. Батько до нього не телефонує, не цікавиться його життям, здоров ям. Ним, [PERSON] , опікується тільки мама. Коли востаннє зустрічався із батьком не пам ятає і не може пригадати, оскільки це було дуже давно. Також пояснив, що намагався налагодити стосунки із батьком, намагався спілкуватися, неодноразово отримував путівки на відпочинок за кордон, однак батько ігнорував та продовжує ігнорувати його. Зі змісту довідки від 22.05.2023 року №301/03-16 виданої Коломийським ліцеєм №4 імені [PERSON] , вбачається, що відповідач [PERSON] протягом навчального року не цікавився навчанням дитини, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з класним керівником (а.с.11). Крім того, суд звертає також увагу, що в ході розгляду даної цивільної справи органами опіки та піклування Коломийської міської ради та Долинської міської ради прийняті відповідні рішення та надано висновки про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , а саме відповідно: витяг з рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 18.07.2023 р. №191 «Про затвердження висновків про доцільність позбавлення батьківських прав» та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 26.04.2024 року №969 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до його сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 59-61, 117-119). Враховуючи вищевикладене та конкретний зміст вищезгаданих висновків органів опіки та піклування у спірних правовідносинах, вважає, що в даній цивільній справі висновки органів опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] є обґрунтованим та відповідають інтересам дитини. Під час перегляду судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Під час перегляду судових рішень, Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши надані докази та пояснення позивача, суд дійшов висновку про те, що доказів, які б спростовували твердження позивача про те, що батько [PERSON] не бере участі у вихованні дитини [PERSON] та спілкуванні з ним в належному обсязі, відповідачем суду не надано, а судом таких обставин не встановлено. Зокрема, належні докази на підтвердження того, що відповідач [PERSON] піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини (в разі потреби), спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини; створює умов для отримання ним освіти, - в матеріалах справи відсутні. Можливості на даний час змінити поведінку [PERSON] у кращий бік по відношенню до виховання дитини суд не вбачає, а обставин, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні батьківських обов`язків, судом не встановлено. Відтак, вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка батька, пов`язана з його самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, суперечить інтересам дитини [PERSON] , позбавляє його відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків. При цьому, у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний Суд наголосив, що «права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків». З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими, такими, що відповідають інтересам дитини та підлягають задоволенню. Положення ст. 166 Сімейного кодексу України передбачають такі правові наслідки позбавлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При цьому, суд роз`яснює відповідачу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку статті 169 Сімейного кодексу України. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Суд звертає увагу, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що на даний час неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] (а.с.6,8). Посилаючись на наявність у стягувача аліментів права на зміну розміру їх присудження, а також на зміну відповідних обставин (зміна матеріального стану одержувача аліментів), позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану,погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку батька. Згідно зі ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовими рішеннями або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Позивач просить збільшити розмір аліментів з 450 гривень на 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку зі зростанням цін на продукти харчування, одяг та шкільне приладдя; зазначає про те, що відповідач працездатного віку, а тому має можливість сплачувати аліменти у збільшеному розмірі. Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, провадження № 61-37114св18, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Суд враховує, що за період часу з ухвалення попереднього судового заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 22.11.2012р. (а.с.10) дитина виросла, змінилися її потреби в розвитку, харчуванні, побуті. Згідно економічних показників в Україні з 2012 року підвищився рівень цін на продукти харчування та комунальні послуги. Позивач скористалася своїм правом, звернувшись в т.ч. із позовом про збільшення розміру аліментів. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права суд зазначає, що позивач має право на зміну розміру стягуваних аліментів, тобто має право на збільшення розміру аліментів, оскільки змінились обставини, що впливають на визначений розмір аліментів, а саме: змінився матеріальний стан позивача, збільшився прожитковий мінімум та відповідно збільшився мінімальний розмір аліментів на дитину. Наявні у справі докази в сукупності із законодавчим збільшенням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та зростаючими потребами дитини, встановленими обставинами дають підстави для зміни способу стягнення аліментів, оскільки забезпечить більш оперативну адаптацію розміру аліментів до економічної ситуації та сприятиме кращому захисту інтересів дитини. Враховуючи, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях СК України, відповідають інтересам дитини, покращують її матеріальне становище, тому суд доходить висновку про наявність підстав для зміни розміру стягнення визначених раніше судом аліментів, а саме збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина Остапа з 450 (чотириста п`ятдесят) гривень на 3000 ( три тисячі ) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Стягнення аліментів в новому розмірі слід розпочати з дня набрання рішенням законної сили, припинивши стягнення аліментів у справі № 0909/5404/2012. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у разі, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом . У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь Позивача та на користь державного бюджету підлягає до стягнення судовий збір в розмірі по 1073,60 грн. На підставі вищенаведеного відповідно до ст. ст. 19, 164, 165, 166, 180-182, 184, 191,192,200 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення та поновлення батьківських прав» , ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 210, 247, 259, 263-265, 273, 280 п.15.5 п.15 ч.1 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved