Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом звернулась адвокат Солодкова Світлана Іванівна, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання майна (автомобіля) спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за частину майна. У позовній заяві зазначає, що з [PERSON] перебували у шлюбі З 01.09.2011. Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.10.2021 шлюб розірвано. У період шлюбу був придбаний автомобіль Сітроен Берлінго, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та документально оформлений на відповідача. Автомобіль придбаний на сімейні кошти, а саме за 8350 доларів США. Під час судового засідання щодо розподілу квартири позивач дізналась, що 28.09.2021 автомобіль був проданий. Зазначає, що автомобіль був проданий під час проживання у шлюбі як чоловік та жінка. У подальшому автомобіль був проданий не один раз, що свідчить про те, що відповідач свідомо намагався приховати об`єкт спільного майна подружжя, щоб позивач не змогла отримати свою частку майна, що є спільною власністю подружжя. Про продаж відповідач позивача не повідомив та вона не давала згоду на продаж. У рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається, що подружжя не проживають разом та не ведуть господарства спільного з вересня 2020 року. Відповідно до висновку оцінювача вартість автомобіля становить 303500 грн. Зважаючи на те, що автомобіль придбаний у шлюбі, продаж відбулась без згоди позивача просить визначити його спільною власністю подружжя та стягнути з відповідача компенсацію за належну частину автомобіля в розмірі 151750 грн. Ухвалою суду від 31.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відповіді від 13.10.2023 на позовну заяву представник відповідача адвокат Кучер Ю.В. заперечила щодо задоволення позовної заяви. Так, зазначає, що не заперечує щодо придбання автомобіля за період перебування у шлюбі. Однак, 28.09.2021 спірний автомобіль був відчужений відповідачем за згодою позивача на підставі договору купівлі-продажу, а кошти витрачені в інтересах сім`ї. Письмової згоди другого з подружжя на зняття з реєстрації автомобіля не вимагалось. Звернула увагу на те, що звертаючись до суду із зустрічним позовом в межах справи № 711/2737/21 [PERSON] зазначала, що вартість автомобіля становить 230000 грн. Звертаючись з даним позовом, позивач зазначає, що ринкова вартість спірного автомобіля станом на 12.07.2023 становить 303500 грн. Отже, ринкова вартість є суперечливою. Згідно договору купівлі-продажу 5641/2021/823157 від 28.09.2021 спірний автомобіль був відчужений відповідачем за 10 грн., вартість майна не входила за межі дрібного побутового, тому не потребувала письмової згоди позивача. Позивач до суду про визнання вказаного договору недійсним не зверталась. Відповідно до відповіді на відзив від 19.10.2023 представник позивача адвокат Солодкова С.І. зазначає, що факт не проживання сім`єю сторін та не ведення спільного господарства з вересня 2020 року підтверджується копією позовної заяви та рішення суду. Наполягає на тому, що вартість автомобіля станом на 12.07.2023 становить 303500 грн, а станом на 30.07.2021 була 230000 грн. Ухвалою суду від 20.12.2023 призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою суду від 05.02.2024 задоволено клопотання експерта та надано дозвіл на проведення експертизи за наданими матеріалами цивільної справи. Ухвалою суду від 05.06.2024 з занесенням до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про прийняття заяви про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача адвокат Солодкова С.І. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задоволити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача адвокат Кучер Ю.В. заперечила щодо задоволення вимог з посиланням на поданий відзив. Заявила клопотання та просила зменшити витрати на правничу допомогу до 2000 грн. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що з 01.09.2011 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.10.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до наданої копії позовної заяви та вказаного вище рішення суду позивач посилався на те, що [PERSON] та [PERSON] з вересня 2020 року не проживають як подружжя і спільне господарство не ведуть. Відповідно до ст.ст.\~60,\~61 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, при цьому об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. З наданої копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що з 24.11.2018 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб - автомобіль CITROEN BERLINGO, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . У подальшому указаний автотранспортний засіб 28.09.2021 відповідно до договору купівлі- продажу був відчужений [PERSON] . [PERSON] за 10 грн. Як зазначається у відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області від вересня 2022 року станом на 02.09.2022 власником спірного автомобіля зареєстрована [PERSON] . Пунктом 24\~постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21.12.2007 року\~роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК). Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень Пленуму Верхового Суду України викладених у п. 23\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Частиною 1\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. ст.\~368,\~369 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільної сумісною власністю, при цьому майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~ст. 370 ЦК України\~у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний подружжям в період перебування у шлюбі, отже був їх спільною сумісною власністю, згідно із ст.60 СК.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме: про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у цивільній справі № 209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Позивач заперечує, що автомобіль був відчужений за її згодою, а кошти після продажу поділені рівними частками. Обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] звертаючись до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про розірвання шлюбу, зазначив, що з вересня 2020 року сторони як подружжя не проживають і спільне господарство не ведуть. Також, відповідно до відзиву представника відповідача адвоката Кучер Ю.В. та відповідно до пояснень представників встановлено, що позивач [PERSON] в межах розгляду справи про поділ майна подружжя однокімнатної квартири (№ 711/2737/21) зверталась з зустрічним позовом та у підготовчому судовому засіданні дізналась про продаж автомобіля. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відчуження спірного автомобіля відбулось без згоди позивачки та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Оскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено і він не належить подружжю, а належить іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу і зареєстрований за відповідачем 27.06.2012 та 28.09.2021 відчужений ним [PERSON] . Будь-якої згоди на таке відчуження позивач не надавала, про такий правочин їй не було відомо. Суд не бере до уваги твердження сторони відповідача щодо того, що кошти, після продажу ТЗ, були розподілені між подружжям, за недоведеністю. Згідно з висновком оцінювача про вартість від 12.07.2023 вартість автомобіля CITROEN BERLINGO, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 303500 грн. Виходячи із встановлених обставин справи, з огляду на те, що на момент ухвалення судом рішення, відповідач відчужив спільне сумісне майно, а також враховуючи право позивача на компенсацію своєї частки у проданому майні, рівність вартості спільного майна, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля CITROEN BERLINGO, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 151750 грн. Щодо відшкодування позивачу понесених ним судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2021 року у справі №910/12876/19 сформувала правову позицію відповідно до якої розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Встановлено, що позивач сплатив судовий збір в розмірі 1571,50 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн., які, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача. Згідно Договору про надання правових послуг адвоката № 26 від 12.07.2023 та додаткового договору від № 26/1 укладених між адвокатом Солодковою С.І. та Глущенко Т.Л. адвокат здійснює представництво інтересів клієнту у справі щодо стягнення компенсації на частину майна (автомобіля) та винагорода за надання послуг адвокатом гонорар, передбачений п.п.4.3 Договору складає 5000 грн. Зазначено, що сума складається з підготовки та складання позовної заяви 3000 грн, участь у судових засіданнях -2000 грн. Частину гонорару клієнт сплачує в день підписання договору 12.07.2023. Кінцевий гонорар в сумі 2000 грн клієнт зобов`язується сплатити протягом тижня тобто до 19.07.2023. Так, відповідно принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з реальності та розумності розміру таких. Враховуючи усе вищенаведене у сукупності, суть спору та причини виникнення такого, а також подану представником відповідача заяву про зменшення судових витрат на правничу допомогу, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної співмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про відсутність необхідності зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2 000 грн., та вважає, що сума 5000 грн витрат за надання правничої допомоги відповідатиме критеріям, закріпленим\~ЦПК України та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved