Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 17 вересня 2005 року дочка, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області та після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». У подальшому, шлюб між її донькою - [PERSON] та [PERSON] був розірваний за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області. Як вказала позивач, з 2014 року її покійна дочка - [PERSON] почала мешкати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем - [PERSON] . З час їх спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Згодом відповідач покинув її доньку та сина, й за весь цей час про дитину не згадував. Після смерті [PERSON] онук так й залишився проживати з позивачем, за адресою їх реєстрації: [ADDRESS] , та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ніяким чином не піклується про свого сина - [PERSON] , не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами своєї дитини, його навчанням, а також станом здоров`я хлопця. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. [PERSON] взагалі не спілкується з дитиною, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, а також не створює умов для отримання ним знань, у зв`язку з чим створились умови, які шкодять інтересам дитини. Позивач зазначила, що відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем особисто без участі та підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному утриманні бабусі [PERSON] , [PERSON] зовсім не надає матеріальної допомоги на утримання сина, хоча має певний дохід. На думку позивача, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїх обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків і є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Вказані обставини й змусили позивача, яка є рідною бабусею хлопця, звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідачем, [PERSON] , відзиву на позовну заяву [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, до суду надано не було. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - СЛУЖБОЮ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ письмових пояснень у відповідності до статті 181 Цивільного процесуального кодексу України надано не було. Разом із тим, СЛУЖБОЮ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ направлено на адресу суду висновок органу опіки та піклування Нововодолазької селищної ради від 07 грудня 2023 року № 02-27/2549 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] ». Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 листопада 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 липня 2024 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неявкою сторін у судові засідання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити й у вступному слові стисло виклала зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. Звернула увагу суд, що [PERSON] фактично самоусунився від виховання дитини - [PERSON] та взагалі не виявляє будь-якого інтересу до нього. Зі слів позивача, коли її донька - [PERSON] тяжко захворіла, відповідач покинув родину та перестав спілкуватись із сином, а також надавати йому будь-яку допомогу, у тому числі матеріальну. Після смерті [PERSON] , онук продовжує проживати разом із бабусею та сестрами, які знаходяться на повному її утриманні та піклуванні. В подальшому у судове засідання позивач, [PERSON] , не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась завчасно та відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач звернулась на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 4598/24-вх. від 19 червня 2024 року, відповідно до якої вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд подальший розгляд справи провести за її відсутності, зазначивши, що у разі повторної неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання, що призначались неодноразово, останній раз на 17 квітня 2024 року, 29 квітня 2024 року, 28 травня 2024 року, 19 червня 2024 року та 05 липня 2024 року, не з`являвся, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.Судові повістки про виклик [PERSON] були повернуті на адресу суду з відміткою відділення УДППЗ «УКРПОШТА» - «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання». Крім того, у судове засідання, що були призначені на 05 липня 2024 року [PERSON] , викликався шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/ 1625176/). Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не надав, станом розгляду справи не цікавився. Уповноважений представник СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у судові засідання теж не з`являвся, хоча про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлялись у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 11 грудня 2023 року начальник СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ - Марина Синиця звернулась на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 6878/23-вх., відповідно до якого просила суд розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, провести за відсутності представника служби у справах дітей, зазначивши, що проти задоволення позовних вимог не заперечують. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотань у позивача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, свідчать їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки - «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання». Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та у постанові від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23 (провадження № 61-73св24). Окрім цього, частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Також відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, а позивач у судовому засіданні їх вже надала, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності сторін. Вислухавши пояснення та доводи позивача, думку неповнолітньої дитини, а також показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як убачається із матеріалів справи, 17 вересня 2005 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 12 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини - « [PERSON] ». У подальшому, відповідними рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області шлюб між[PERSON] та [PERSON] було розірвано. З 2014 року [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому зазначена обставина учасниками справи не оспорювалась та належним чином не спростована. За час спільного проживання у останніх народився син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2016 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у селі Вільхуватка Нововодолазького району Харківської області, про що Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис № 27. Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначено громадян України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] у селі Вільхуватка Харківського району Харківської області померла [PERSON] , [INFO] , про що Нововодолазькою селищною радою Харківської області 07 липня 2023 року зроблено відповідний актовий запис за № 85 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивач, [PERSON] , [INFO] , є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 25 жовтня 1980 року Рокитненським сільським ЗАГС Нововодолазького району Харківської області, відповідно до якого 25 жовтня 1980 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Рокитненським сільським ЗАГС Нововодолазького району Харківської області в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблений запис за № 31 та подружжю після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - « [PERSON] », дружині - « [PERSON] », а також копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 26 квітня 1983 року Рокитненським сільським ЗАГС Нововодолазького району Харківської області, з якого убачається, що [PERSON] народилась [INFO] у селі Вільхуватка Нововодолазького району Харківської області, про що Рокитненським сільським ЗАГС Нововодолазького району Харківської області 26 квітня 1983 року в книзі реєстрації актів про народження зроблений запис за № 23. Батьками останньої у вищевказаному свідоцтві про народження зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . При цьому, як вказала позивач, після смерті чоловіка, [PERSON] , вона повернула своє дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Отже, проаналізувавши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивач - [PERSON] є рідною бабусею - [PERSON] . З копії довідки № 23-60/140, виданої 20 липня 2023 року Ватутінським старостинським округом № 10 Нововодолазької селищної ради Харківської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 08 серпня 1979 року зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . До складу зареєстрованих осіб за вказаною адресою входять: онука - [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 13 липня 2017 року); онука - [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 13 липня 2017 року); онук - [PERSON] , [INFO] (зареєстрований з 18 жовтня 2016 року). Крім того, згідно копії акту депутата округу № 3 Нововодолазької селищної ради Харківської області Пікалової О. О. від 26 липня 2023 року № 560 встановлено, що у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та фактично проживає [PERSON] , [INFO] , разом зі своїми онуками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Родина мешкає у цегляному будинку, підведене електропостачання та пічне опалення. Бабуся [PERSON] займається утриманням та вихованням онуків самостійно. Факти викладені в акті підтверджують свідки: [PERSON] та [PERSON] , про що мається підпис останніх. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З приписів статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства») Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди. Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної вище статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Про свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина - [PERSON] та нехтування ними, свідчать пояснення [PERSON] , надані у судовому засіданні та сукупність доказів, що міститься в матеріалах справи. Так, як вже зазначалось, відповідно до копій довідки Ватутінського старостинського округу № 10 Нововодолазької селищної ради Харківської області № 23-60/140 від 20 липня 2023 року та акту депутата округу № 3 Нововодолазької селищної ради Харківської області Пікалової О. О. від 26 липня 2023 року № 560, після смерті матері - [PERSON] , дитина - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та мешкає разом із сестрами та бабусею - [PERSON] , яка займається утриманням та вихованням онуків самостійно. Також, згідно копії довідки № 487, виданої 21 липня 2023 року Ватутінським закладом дошкільної освіти (ясла садок) Нововодолазької селищної ради Харківської області, [PERSON] , [INFO] , відвідував ясла садок з вересня 2019 року по [INFO] . Весь цей період хлопцем опікувалась його бабуся, [PERSON] , 1955 року народження, та його мама, [PERSON] , 1983 року народження. Найчастіше в садок приводила та забирала [PERSON] , бабуся - [PERSON] , яка також відвідувала батьківські збори та приходила на святкові дійства. Батько [PERSON] жодного разу до садочку не приходив. У довідці, виданої 22 липня 2023 року лікарем Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Нововодолазької селищної ради амбулаторії загальної практики-сімейної медицини с. Ватутіне, зазначається, що [PERSON] , [INFO] , опікується своїми онуками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , під час їх хвороби та профілактичних щеплень приводила до сімейного лікаря, як у період тяжкої хвороби їх матері - [PERSON] , так і після смерті останньої. Отже, із наданих доказів судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з бабусею [PERSON] , яка самостійно повністю опікується ним, його вихованням, навчанням та здоров`ям, що, у свою чергу, свідчить про відсутність турботи з боку батька - [PERSON] фізичним й моральним здоров`ям, а також розвитком свого сина. Допитані у судовому засіданні 28 травня 2024 року в якості свідків, у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджені про кримінальну відповідальність, за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що є сусідами родини [PERSON] та знають їх багато років. Зі слів свідків, [PERSON] проживав з донькою позивача - [PERSON] без реєстрації шлюбу та у них народився син [PERSON] . Коли [PERSON] тяжко захворіла, [PERSON] покинув родину та навіть не був на похованні останньої. При цьому, кожен із свідків зазначили, що відповідач погано ставився до [PERSON] та часто ображав її. Після того, як [PERSON] пішов з сім`ї, [PERSON] мешкав з сестрами та мамою, а також бабусею, які повністю утримували дитину. Зі слів свідків, відповідач не спілкується з сином, участі у його вихованні не приймає та матеріально не забезпечує, хоча працює неподалік від будинку позивача та часто буває у селі. Під час тяжкої хвороби [PERSON] саме на [PERSON] був увесь тягар по піклуванню за дітьми та їх вихованню. Після смерті [INFO] матері дітей, останні залишились проживати разом із бабусею, яка й замінює [PERSON] батьків, в відповідач зовсім відсутній у житті хлопця. Суд вважає за необхідне зазначити, що базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35 - 36, пункт 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, пункт 78). У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При цьому рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21 та інших. Статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XIIвстановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69-V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України). Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України). Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України. Малолітній [PERSON] в ході розгляду справи у судовому засіданні пояснив, що його батько [PERSON] до нього не приїжджає, з ним не спілкується та не проявляє будь якої уваги. До парку його не водить, зі школи також ніколи не забирав, іноді він бачить батька у селі, але той на нього не реагує. Хлопчик повідомив, що мешкає з бабусею [PERSON] , з якою йому добре, оскільки вона піклується про нього. Вищевказане свідчить про неналежну та неприпустиму поведінку з боку [PERSON] по відношенню до свого малолітнього сина. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 Сімейного кодексу України та статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Нормами частин 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області «Про доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] » № 02-27/2549 від 07 грудня 2023 року вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з бабусею - [PERSON] , [INFO] . Матір дитини, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Згідно характеристики, наданою Нововодолазьким ліцеєм № 2 Нововодолазької селищної ради Харківської області від 28 листопада 2023 року, [PERSON] проживає з бабусею, [PERSON] , яка займається його вихованням та навчанням. Стосунки в сім`ї теплі, довірливі. [PERSON] підтримує тісний зв`язок з класним керівником, вчителями ліцею, виконує рекомендації, надані педагогічним працівником закладу. Вдома для дитини створені необхідні умови для навчання: облаштоване робоче місце, закуплено канцелярське приладдя. Батько хлопчика проживає окремо, з дитиною не спілкується, участі у вихованні не бере. З класним керівником на зв`язок жодного разу не виходив, на батьківські збори не з`являвся. Відповідно до довідки, виданої сімейним лікарем від 27 листопада 2023 року, встановлено, що опікується здоров`ям дитини [PERSON] . Батька, [PERSON] , при відвідування та огляді дитини в амбулаторії жодного разу не було. Під час обстеження умов проживання працівниками Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області було з`ясовано, що за адресою проживання [PERSON] : [ADDRESS] , створені необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дитини, які створює бабуся, [PERSON] . Згідно з висновком оцінки потреб та акту оцінки потреб, складеного фахівцем із соціальної роботи Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Нововодолазької селищної ради, ознаки складних життєвих обставин відсутні. [PERSON] має довірливі відносини з бабусею. Батько хлопчика за адресою мешкання сина не проживає. Враховуючи акт депутата Нововодолазької селищної ради Харківської області від 07 грудня 2023 року, утриманням та вихованням онука займається [PERSON] . За адресою мешкання батька, [PERSON] : [ADDRESS] , спеціалісти служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області разом з фахівцями із соціальної роботи Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Нововодолазької селищної ради, обстежено умови проживання та проведено бесіду з самим батьком. Умови проживання задовільні. Батько написав пояснення, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Даний висновок органу опіки та піклування суд вважає достатньо обґрунтованими, оскільки фаховими спеціалістами вивченні умови проживання дитина, яка забезпечена усім необхідним, взято до уваги ставлення хлопчика до бабусі та батька, а також враховані інтереси дитини. Отже, доводи позовної заяви [PERSON] про відсутність у відповідача бажання приймати участь у вихованні дитини, дбати про його розвиток, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношення до свого сина, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених перешкод, не приймає участі у його вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться його успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток хлопця, про його харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, а відтак, свідомо ухиляється від виховання сина та нехтує своїми батьківськими обов`язками. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо свого малолітнього сина [PERSON] є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, врахувавши відсутність у батька бажання спілкуватись з дитиною, суд виходить, перш за все, з найкращих інтересів дітей та приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його сина знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що частинами 1 та 4 статті 169 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. А отже, [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни своєї поведінки по відношенню до сина. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного. Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначені положеннями статті 166 Сімейного кодексу України, а саме: особа, яка позбавляється батьківських прав, втрачає всі права, засновані на спорідненні з дитиною, окрім обов`язку щодо утримання дитини (частини 2 та 3 статті 166 Сімейного кодексу України). Приписами частини 2 статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». За змістом положень частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, з огляду на наведене слід зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Окрім цього, згідно приписів Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У статті 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , мати якого померла [INFO] , проживає разом із бабусею - [PERSON] та фактично знаходиться на її утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Стягнення аліментів у судовому порядку є правом того, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Як вже було зазначено, неповнолітня дитина проживає разом з бабусею, а отже тягар по її утриманні здебільшого покладається на позивача. Відповідачем жодних доказів, які б свідчили про його звільнення від сплати аліментів, не надано, а тому суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України). Так, за досліджених у судовому засіданні обставин, суд приходить висновку, що [PERSON] не виконує по відношенню до свого сина батьківських обов`язків, передбачених сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по його утриманню у грошовій чи будь-якій іншій формі. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що [PERSON] має задовільний стан здоров`я, доказів того, що останній є непрацездатним за станом здоров`я, суду не надано, як й не надано доказів того, що у останнього на утриманні ще є неповнолітні діти або непрацездатні батьки. При цьому суд виходить з приписів статтей 166 та 180 Сімейного кодексу України, якими передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та цей обов`язок не зажить від того, позбавлений батько батьківських прав чи ні. З огляду на вище викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2016 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 27, дитина, яка залишилась без матері, проживає разом із бабусею та перебуває на повному її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча є працездатною особою за віком, має задовільний стан здоров`я, суд доходить висновку щодо необхідності стягнення з відповідача, [PERSON] , аліментів на утримання сина, [PERSON] , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Приймаючи до уваги положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 10 серпня 2023 року. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у серпні 2023 році. Статтею 7 Закону України № 2710-ІХ від 03 листопада 2022 року «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2684 гривні 00 копійок, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок за кожну вимогу немайнового характеру. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати в частині вирішення питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід покласти на відповідача та стягнути їх з останнього у дохід держави. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок за позовну вимогу про позбавлення [PERSON] батьківських прав, що підтверджено квитанцією № 0.0.3134530889.1, виданою 08 серпня 2023 року АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 гривні 60 копійок. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved