Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 30.04.2024 із указаним позовом та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку літ. А-1, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м, та сараю літ. Б, що розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; укладений 11.04.2000 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на Придніпровській товарній біржі за № 52-Н/200 та в КП «Криворізьке БТІ» 26.04.2000, запис у реєстровій книзі № 32 на сторінці 164, запис № 11496; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м, та сарай літ. Б, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] 11.04.2000 став власником житлового будинку та господарчих побудов за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого на Придніпровській товарній біржі за №52-Н/200. У КП «Криворізьке БТІ» право власності зареєстровано 26.04.2000. Наразі позивач вирішив скористатися своїми правами щодо власності, продати будинок, однак, звернувшись до нотаріуса, отримав відмову, оскільки договір купівлі-продажу Придніпровської товарної біржі не був посвідчений нотаріально і не породжує юридичні наслідки, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 14.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 10.06.2024 підготовче провадження закрито, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Від КП «Криворізьке БТІ» ДОР» 21.06.2024 надійшло повідомлення на виконання ухвали суду від 10.06.2024 у частині витребування доказів (а.с.62). У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач та третя особа в судове засідання повторно не з`явилися, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву та пояснень по суті позову вказаними учасниками процесу не подано, заяв про відкладення справи з поважних причин не надходило. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, суд постановив, у силу ст. 280 ЦПК України, ухвалити в справі заочне рішення на підставі наявних доказів та за відсутності заперечень із боку представника позивача проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази в справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.04.2000 між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, житлового будинку літ. А-1, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м, сарай літ. Б, розташованих на земельній ділянці, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). При укладенні договору купівлі-продажу сторонам було роз`яснено, що договір має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. У самому тексті договору вказано, що згідно зі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу», даний Договір зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі та не підлягає нотаріальному посвідченню. За приписами ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції ,яка діяла на момент укладення договору встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Угода купівлі-продажу нерухомого майна, що укладена на Придніпровській товарній біржі, відповідала умовам діючого законодавства, яке діяло на час укладення угоди. Товарна біржа мала право посвідчувати угоду купівлі-продажу нерухомого майна і в подальшому вона нотаріальному посвідченню не підлягала. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, після його укладення був зареєстрований у Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 26.04.2000, про що здійснено запис у реєстровій книзі 32, сторінка 196, запис 11496 (а.с.7). Як слідує з архівної справи, станом на 31.12.2012 право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у КП «Криворізьке БТІ» ДОР» зареєстровано на праві приватної власності на ім`я [PERSON] згідно з договору купівлі-продажу від 11.04.2000, зареєстрованого Придніпровською товарною біржою за реєстром 52-Н/200 (а.с.62). Відповідно до технічного паспорту, житловий будинок літ. А-1 має загальну площу 50,0 кв.м, житлову площу 29,8 кв.м, також наявний сарай літ. Б (а.с.8-10). Як вказує\~позивач,\~звернувшись до\~нотаріуса з\~метою продажу\~житлового будинку,\~він отримав\~відмову,\~оскільки договір\~купівлі-продажу,\~зареєстрований у Придніпровській товарній біржі, нотаріально не посвідчений, отже не породжує юридичні наслідки. За даних обставин, перевіряючи обґрунтованість та правомірність пред`явлених позивачем вимог із метою захисту його майнових прав, суд виходить із наступного. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбаченими ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 № 3 роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11.04.2000 дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений із посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 (у редакції, чинній на момент укладення договору). Так, під час укладення вказаної угоди позивач [PERSON] не посвідчив її нотаріально, вважаючи достатньою реєстрацію угоди в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації. Позивач зазначає, що всі умови та вимоги, пов`язані з договором були дотримані та виконані, сторони угоди домовилися щодо ціни та інших істотних умов договору, позивачу був переданий житловий будинок та сарай, а відповідачу, відповідно, кошти за них. З моменту придбання будинку та до сьогоднішнього дня позивач добросовісно користується будинком, здійснює поточний ремонт та утримує в придатному для житла стані. Позивач 03.07.2001 звертався до Кіровської сільської ради із заявою про уточнення та закріплення меж домоволодіння (а.с.11). Оскільки місце проживання та перебування відповідача [PERSON] позивачу невідоме, жодного разу він з нею не спілкувався, визнання угоди дійсною можливе лише в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Враховуючи те,\~що угода\~купівліпродажу нерухомого\~майна від\~11.04.2000\~фактично відбулася,\~сторони всі\~свої зобов`язання\~за договором\~купівлі-продажу\~виконали,\~нерухоме майно\~належним чином\~зареєстровано на\~час укладання\~угоди,\~але в\~наступному нотаріальне\~посвідчення угоди\~не відбулося, договір купівлі-продажу містив усі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Окрім визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.04.20003, позивач також просив суд визнати за ним право власності на це нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.02.2000 суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, позовні вимоги в частині визнання права власності на це нерухоме майно є зайвими. Виходячи з приписів ст. 328 ЦПК України, визнання угоди дійсною є самостійним способом захисту права власності та право власності переходить до покупця з часу визнання угоди дійсною. Доказів наявності перешкод для реєстрації права власності на підставі договору та рішення суду про визнання його дійсним, позивачем суду не надано, відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: approved