Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Заявник звернувся до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою, в порядку окремого провадження, про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років, обґрунтовуючи її тим, що на даний час на утриманні заявника перебувають чотири неповнолітні дитини, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.07.2019 шлюб між між його дружиною [PERSON] та [PERSON] розірвано Після розірвання шлюбу вони почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували дітей, а шлюб зареєстрували лише в 2021 році. З моменту розірвання шлюбу, батько [PERSON] , не бере жодної участі у виховані дітей, не сплачує аліменти, не надає будь-якої іншої матеріальної допомоги дітям. З 2019 вказані діти проживають разом з заявником однією сім`єю, заявник постійно опікується ними, діти перебувають на його матеріальному забезпеченні, оскільки дружина не працює та не отримує аліменти. Також, заявник зазначає, що біологічним батьком близнюків: [PERSON] та [PERSON] , є саме він, однак при народженні дітей батьком було зі слів матері, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України зазначено - [PERSON] . Наразі право на свободу пересування заявника обмежене через введення на території України воєнного стану через військову агресію російської федерації, у зв`язку з постійними ракетно-бомбовими обстрілами з боку ворога території країни, зокрема міста, заявник бажає забезпечити своїй родині безпечне місце, де вони можуть себе відчувати в безпеці, проте виїзд за межі країни громадян України чоловічої статті віком від 18 до років забороняється. З огляду на такі обставини заявник звернувся до суду з вказаною заявою. Заявник у судовому засіданні підтримав свою заяву та просив суд задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до приписів пункту 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Тобто, Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК). У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України. Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить. Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Матеріалами справи встановлено, що батьками неповнолітніх чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 27 жовтня 2017 року; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 27 жовтня 2017 року; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Шолоховської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області 27 серпня 2010 року; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Шолоховської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області 09 липня 2012 року, зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-13). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2019 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між сторонами розірвано (а.с.14,15). 23 квітня 2021 року заявник зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис №217. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище « [PERSON] » (а.с.8). Відповідно до довідки наданої з Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що [PERSON] не отримує аліменти від [PERSON] у період з 01.10.2018 по 30.04.2024 згідно судового наказу №216/3335/18 виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] аліменти у розмірі 1/2 частини від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25.06.2018 року (а.с.16). З довідки комунального закладу дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №38 КМР №2 від 29.05.2024 вбачається що за час перебування дітей [PERSON] та [PERSON] батько - [PERSON] до дитячого садочку не приводив і не забирав хлопців, батьківські збори не відвідував, дітьми не цікавився (а.с.20). Відповідно до довідки Криворізької гімназії №10 КМР №183 від 27.05.2024 виданої [PERSON] та [PERSON] , зазначено що за час навчання дітей, батько - [PERSON] , на відвідував гімназію на батьківських зборах не з`являвся, дітьми не цікавився (а.с.21). Біологічний батько [PERSON] надав заяву службі у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, в якій зазначив, що надає згоду на усиновлення громадянином України [PERSON] , його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Отже, наведені докази у їх сукупності слугують підтвердженням факту перебування на утриманні заявника чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років. Приймаючи до уваги, що встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації свого права на свободу пересування та можливості виїзду за кордон України, а встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved