Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Процесуальні дії по справі. 02.04.2024 позивач звернулась з позовом до Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, [PERSON] та [PERSON] відповідно до змісту якого просить визнати право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1825682001:06:006:0010 (біля будинку [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1534 га, що залишилось після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , за [PERSON] , як за спадкоємцем за законом. 03.04.2024 суд у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України сформував запити в ЄСІТС "Електронний суд", та отримав відповіді з ЄДДР: № 524039 від 03.04.2024 щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; № 524048 від 03.04.2024 щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 08.04.2024 суд позовну заяву [PERSON] залишив без руху та надав позивачу 7-денний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків заяви, вказаних у мотивувальній частині ухвали. 09.05.2024 на адресу суду на виконання вимог ухвали суду від 08.04.2024 від позивача наійшла заява про усунення недоліків із позовною заявою у новій редакції. Ухвалою від 13.05.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 20.06.2024 року об 09:30 год. 20.06.2024 розгляд справи не відбувся з підстав з перебування головуючої судді - Лось Л.В., у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню №293/648/16-к про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.121 КК України з 19.06.2024 по 20.06.2024. Наступне підготовче судове засідання суд призначив на 16.07.2024 об 11:00 год. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання Поданий позов обґрунтований тим, що [INFO] в с. Високе Черняхівського району Житомирської області померла мати позивача - [PERSON] . Позивач зазначає, що спадкоємцями після смерті матері є вона [PERSON] , [PERSON] (відповідач 1) та [PERSON] (відповідач 2). Згідно із рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 23.11.2009 у справі №2-644 за нею [PERSON] визнано право власності на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] . Крім того, до складу спадщини спадкодавця [PERSON] увійшла і земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 1825682001:06:006:0010, площа - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку. Позивач доводить, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] (відповідач) на таке спадкове майно не претендують та не мають заперечень щодо оформлення позивачем спадкових прав на зазначену земельну ділянку. Постановою державного нотаріуса Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після померлої [INFO] матері [PERSON] , у зв`язку з тим, що порушуються спадкові права спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на те, що вона як спадкоємиця, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] має право на спадкову земельну ділянку, яка увійшла до складу спадщини, однак в позасудовому порядку не має можливості скористатись таким правом, позивач звернулася до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Сторони у судове засідання не з`явились. Про дату час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. 26.06.2024 на адресу суду надійшла заява відпозивача, за змістом якої просить справу розглядати у її відсутнсті. Позов підтримує та просить його задовольнити. 10.07.2024 від відповідачів також надійшли заяви, за змістом яких просять розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення (а.с. 54,55). Надаючи оцінку заявам відповідачів суд встановив, що відповідачі визнають позовні вимоги. Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст. 49 цього кодексу, позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Встановивши, що заяви відповідачів не суперечить нормам законодавства, не порушують будь-чиї права та інтереси, суд приймає такі до розгляду. Зважаючи на визнання позову відповідачами суд з урахуванням норм ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи на подані учасниками справи заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд здійснює розгляд на підставі наявних у матеріалах справи документів у порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України. В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 259 ЦПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [INFO] в с. Високе Житомирського району Житомирської області померла мати сторін - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 09.08.1997 Високівською сільською радою Черняхівського району, актовий запис № 26 (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №1825682001:06:006:0010, площа - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку. Факт належності земельної ділянки за кадастровим №1825682001:06:006:0010, площею - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, спадкодавцю [PERSON] , підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ -11-05000105 від 20.06.2000 та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.14-19, 20). Родинний зв`язок між померлою [PERSON] та [PERSON] (позивач) підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 17.01.1962 року, де в графі мати заначено " [PERSON] " та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , з якого вбачається, що позивач після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище з " [PERSON] " на шлюбне " [PERSON] " (а.с. 8,9). За матеріалами справи встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадщину прийняли її діти: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) (а.с. 11). Сторони щодо спадкового майна отримали свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках кожен (а.с.11). Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 23.11.2009 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , як за спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] (а.с. 12). Рішення набрало законної сили 04.12.2009. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником житлового будинку [ADDRESS] значиться [PERSON] (а.с.13). Позивач доводить, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не претендують на частину спадщини, а саме на земельну ділянку за кадастровим №1825682001:06:006:0010, площею - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, та не мають заперечень щодо оформлення позивачем спадкових прав на цю земельну ділянку. Позивач пояснює, що з метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку за кадастровим №1825682001:06:006:0010, площею - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , звернулась до нотаріальної контори, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після померлої [PERSON] через порушення спадкових прав інших спадкоємців померлої [PERSON] . Позивач, вказує на те, що вона як спадкоємець за законом не може в позасудовому порядку реалізувати свої спадкові права на належне майно померлої матері, а тому за захистом свого права звернулась до суду. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 (далі - ЦК Української РСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Водночас статтею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Разом з тим ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, позивач після смерті матері прийняла спадщину та відповідно до ст. 549 ЦК ЦК Української РСР є такою, що прийняла спадщину. Згідно із ч.2. ст. 548 ЦК України (ред. 1963 року), незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто законодавець видачу свідоцтва про право на спадщину будь-якими строками не обмежує. Аналогічні положення закріплені статтями 1217, 1261, 1268,1270 ЦК України, 2004 року. Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами частини першої та частини другої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Одночасно, суд звертає увагу на те, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п. 3.1 роз`яснив, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Як встановлено із досліджених матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] володіла на праві власності земельною ділянкоюза кадастровим №1825682001:06:006:0010, площею - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованою в [ADDRESS] . Таким чином, суд уважає, що право на земельну ділянку увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] . За таких обставин спадкоємець [PERSON] має право на спадкове майно у порядку спадкування за законом, в тому числі на земельну ділянку за кадастровим №1825682001:06:006:0010, площею - 0,1534 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованою в [ADDRESS] . Позивач у зв`язку з тим, що відповідачі у встановлений законом строк не відмовились від прийняття спадщини щодо вказаної земельної ділянки, не має можливості в позасудовому порядку скористатись своїм правом на спадкове майно у повному обсязі. За вказаних обставин, враховуючи, що відповідачі дійсно не претендують на спадкове майно за законом, визнають позовні вимоги позивача, іншого позасудового порядку реалізувати свої спадкові права позивач не має можливості, суд уважає вимоги позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері обґрунтованими та підставними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача. Розподіл судових витрат Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved