Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №80 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 23.12.2021 року. В період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали в спільну сумісну власність наступне майно, а саме: - Квартиру [ADDRESS] ; - Квартиру [ADDRESS] ; - Земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0594 га (кадастровий номер 6322682500:02:008:0201) та садовий будинок, що має загальну площу 89,2 м.2, який розташований за адресою [ADDRESS] ; - Транспортний засіб автомобіль марка TOYOTA, модель CELICA, 2003 року випуску номер шасі [NUMBER] - Транспортний засіб автомобіль марка MAZDA, модель 6, 2014 року випуску номер шасі [NUMBER] . [PERSON] є титульним власником квартири [ADDRESS] , транспортного засобу автомобіля марка TOYTOTA, модель CELICA, 2003 року випуску номер шасі [NUMBER] , автомобіля марка MAZDA, модель 6, 2014 року випуску номер шасі [NUMBER] . [PERSON] є титульним власником квартири [ADDRESS] , та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0594 га (кадастровий номер 6322682500:02:008:0201) та садового будинку, що має загальну площу 89,2 м.2, який розташований за адресою [ADDRESS] . Також [PERSON] придбала в особисту власність транспортний засіб автомобіль TOYOTA, модель COROLLA, 2020 року випуску, номер шасі [NUMBER] . Крім того, з метою придбання житлової квартири [ADDRESS] , [PERSON] був украдений договір позики з [PERSON] , [INFO] на суму 35000 доларів США, які необхідно повернути до 05.01.2024 року. [PERSON] надав згоду на укладання договору позики дружини та підтвердив факт, що грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї. Позивач зазначає, що оскільки ніякого договору про набуте майно між подружжям не було, тому воно належить кожному з подружжя у рівних частках кожному, тобто по 1/2 частки кожному. Відповідач [PERSON] не бажає повертати грошові кошти, які були взяті в борг для купівлі житлової квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим при поділі майна необхідно врахувати борги подружжя. Крім того, у [PERSON] та [PERSON] є спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачкою [PERSON] , а відповідач [PERSON] на підставі договору про сплату аліментів та утримання сплачує аліменти на користь позивача на утримання спільних дітей. Позивачка вважає за доцільне поділити спільне нажите майно з урахування боргів подружжя та інтересів дітей, у зв`язку з чим просила суд: - Визнати право особистою приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] - Припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яке належало [PERSON] та [PERSON] ; - Визнати право особистою приватної власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] . - Припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яке належало [PERSON] та [PERSON] . - Визнати право особистою приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0594 га (кадастровий номер 6322682500:02:008:0201) та на садовий будинок, що має загальну площу 89,2 м.2 , який розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . - Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0594 га (кадастровий номер 6322682500:02:008:0201) та на садовий будинок, що має загальну площу 89,2 м.2 , який розташований за адресою [ADDRESS] , яке належало [PERSON] та [PERSON] . - Залишити за [PERSON] в особистій приватній власності транспортний засіб автомобіль марка ТОУТОТА, модель СЕLIСА, 2003 року випуску номер шасі [NUMBER] та транспортний засіб автомобіль марка МАZDА, модель 6, 2014 року випуску номер шасі [NUMBER] . - Припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб автомобіль марка ТОУТОТА, модель СЕLIСА, 2003 року випуску номер шасі [NUMBER] та на транспортний засіб автомобіль марка MAZDA, модель 6, 2014 року випуску номер шасі [NUMBER] , яке належало [PERSON] та [PERSON] .? - Залишити за [PERSON] в особистій приватній. власності транспортний засіб автомобіль марки TOYOTA, модель COROLLA, 2020 року випуску, номер шасі [NUMBER] . - Залишити виключно за [PERSON] зобов`язання за договором позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 05 січня 2019 року. - Припинити [PERSON] солідарне зобов`язання за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] від 05 січня 2019 року. Ухвалою суду від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, однак у заяві від 13.09.2023 року позовні вимоги визнав у повному обсязі. Ухвалою суду від 02.10.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, просили позовні вимоги задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №80, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 23.12.2021 року. Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбано майно: - Квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу між ТОВ «Парковий-2» та [PERSON] від 23.01.2019, реєстровий номер 13, вартість квартири 144360,96 грн; - Квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2016 року, реєстровий номер 3317, між [PERSON] , діячим від імені [PERSON] , та [PERSON] , вартість квартири 457294,00 грн; - Земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0594 га (кадастровий номер 6322682500:02:008:0201) та садовий будинок, що має загальну площу 89,2 м.2, який розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 10.01.2019 року, реєстровий номер 9, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вартість майна 200000,00 грн; - Транспортний засіб автомобіль марка TOYOTA, модель CELICA, 2003 року випуску номер шасі [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; - Транспортний засіб автомобіль марка MAZDA, модель 6, 2014 року випуску номер шасі [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] та заяви [PERSON] від 11.11.2021 року, засвідченої приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О.В., [PERSON] придбала у особисту приватну власність транспортний засіб автомобіль TOYOTA, модель COROLLA, 2020 року випуску, номер шасі [NUMBER] . Відповідно до розписки від 05 січня 2019 року, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] у простій письмовій формі украдено договір позики на суму 35000 доларів США зі строком повернення до 05.01.2024 року. При цьому, зі змісту розписки вбачається, що [PERSON] надав згоду на укладання договору позики дружини та підтвердив факт, що грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні\~Конституційного Суду\~України від\~19\~вересня 2012\~року у\~справі за\~конституційним зверненням\~приватного підприємства\~«ІКІО» щодо\~офіційного тлумачення\~положення частини\~першої статті\~61\~СК України\~№1-8/2012\~(№\~17-рп/2012),\~яким встановлено,\~зокрема,\~що основою\~майнових відносин\~подружжя є\~положення про\~те,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу);\~вважається,\~що кожна\~річ,\~набута за\~час шлюбу,\~крім речей\~індивідуального користування,\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя (стаття\~60\~Кодексу).\~Об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту\~(частина\~перша статті\~61\~Кодексу).\~Здійснення подружжям\~права спільної\~сумісної власності\~регламентовано статтею\~63\~Кодексу,\~згідно з\~якою дружина\~та чоловік\~мають рівні\~права на\~володіння,\~користування і\~розпоряджання майном,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними.\~Розпоряджання спільним\~сумісним майном\~подружжя може\~відбутися шляхом\~його поділу,\~виділення частки. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме квартири, земельна ділянка із садовим будинком та автомобілі були придбані за час шлюбу сторін. Крім того, в інтересах сім`ї було укладено договір позики на суму 35000 доларів США. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власниками відповідно до правовстановлюючих документів визначені як позивач, так і відповідач. Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом враховано, що У [PERSON] та [PERSON] є спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони визнають, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачкою [PERSON] , а відповідач [PERSON] на підставі договору про сплату аліментів та утримання сплачує аліменти на користь позивача на утримання спільних дітей. Позивачем заявлено вимогу про виділу кожному з подружжя по декілька з об`єктів права спільної сумісної власності, а саме позивачу дві квартири, земельну ділянку разом із садовим будинком, автомобіль Toyota, 2020 року випуску, відповідачу два автомобілі (Mazda та Toyota, 2003 року випуску). При цьому, враховуючи звільнення відповідача від обов`язків солідарного боржника за договором позики від 05.01.2019, а також виходячи з того, що діти проживають разом з матір`ю, вартість майна є приблизно рівною. Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, позицію третьої особи, яка у заяві від 12 вересня 2023 року не заперечувала проти задоволення позовних вимог, чим висловила згоду на заміну боржника у зобов`язанні, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд погоджується із запропонованим позивачем та підтриманим відповідачем способом поділу спільного майна подружжя, оскільки об`єкти рухомого та нерухомого майна, набутого сторонами за час шлюбу, є неподільними, тому підлягають поділу шляхом виділення у власність кожного окремі об`єкти рухомого та нерухомого майна. На переконання суду, проводячи поділи спільного сумісного майна сторін у визначений ними спосіб, суд не виходить за межі позовних вимог, а враховує при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого спору між сторонами. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, та підтриманий відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8052,00 грн. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав, суд на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України вважає за необхідне повернути позивачу з державного 50% судового збору сплаченого за подання цього позову, тобто 4026,00 грн, тоді як решта судового збору у сумі 4026,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved