Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

14 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 113\~056 грн. 13 коп., які складаються з : 75000 грн. 00 коп. - орендна плата, 7\~000 грн. 00 коп. - плата за комунальні послуги, 3% річних - 3834 грн. 91 коп. та інфляційні збитки у розмірі 27\~221 грн. 22 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Позивачу стало відомо, що вказана квартира в період з 14 грудня 2021 року по 05 липня 2023 року була здана в оренду відповідачем [PERSON] , строком на 6 місяців. Відповідач [PERSON] отримала за здану в оренду квартиру грошові кошти у розмірі 75000,00 грн., а також грошові кошти в сумі 7000,00 грн. в рахунок комунальних платежів. Позивач стверджує, що [PERSON] ніякого законного та правового відношення до квартири [ADDRESS] не мала та не має, відповідних прав на здачу даної квартири в оренду позивач відповідачу не надавав. Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження з викликом і повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 29 листопада 2023 року представник відповідача адвокат Сацик Р.В. подав до суду відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують перерахунок орендарем коштів відповідачу в розмірі 75000 грн. 00 коп. та 7000 грн. 00 коп.. Крім того, позивач визначив суму 7000,00 грн. в рахунок комунальних платежів, однак ним не надано жодних рахунків від відповідних організацій, та доказів перерахування даних грошових коштів безпо-середньо [PERSON] . З огляду на викладене, а також оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували б факт безпідставного набуття грошових коштів відповідачем в розмірі 75000 грн. 00 коп. за орендну плату та 7000 грн. 00 коп. за комунальні платежі, не підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] про стягнення 3% річних в розмірі 3834 грн. 91 коп., інфляційних збитків в розмірі 27221 грн. 22 коп. Крім того, представник відповідача адвокат Сацик Р.В. просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 13000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 22 січня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони та їх представники до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, позивач подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Сацик Р.В. подав до суду заяву, якою розгляд справи просив провести у його та відповідача відсутність, відмовити у задоволенні позову. Відповідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши подані сторонами заяви, оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2\~передбачено, що відповідно ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ ч.\~1\~ст.\~4,\~ч.\~1\~ст.\~5\~ ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтую-ться. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] в період часу з 14 грудня 2021 року по 05 липня 2023 року був власником квартири [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2021 року, копією договору купівлі продажу квартири від 05 липня 2023 року, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстр рацію права власності № 290117876 сформованого 14 грудня 2021 року (а.с. 18-26). 13 листопада 2022 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири. Відповідно п.1.1. вказаного договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування квартиру, яка розташована за адресою : [ADDRESS] . За змістом п. 1.1.3 договору оренди, орендодавець також передає в оренду майно, що знаходиться у квартирі : додаток №1. Згідно п. 2.1, 3.1 вказаного договору, термін оренди складає 6 місяців з моменту прийняття об`єкта оренди. Розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується у цілому складає 7500 грн. 00 коп. за місяць. Відповідно п.п. 3.6, 3.7 договору, всі комунальні послуги оплачуються орендарем на підставі рахунків відповідних організацій; усі витрати за користування Інтернетом чи кабельним телебаченням оплачуються орендарем самостійно згідно з рахунками. Термін дії вказаного договору сплив 13 травня 2023 року. Згідно п. 6.1. договору оренди квартири, після закінчення терміну оренди орендар зобов`язаний передати орендодавцю квартиру та майно, що орендується з моменту закінчення терміну оренди за атом прийому-передачі. Крім того, 13 листопада 2022 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі нерухомого майна, відповідно якого з кварти-рою відповідачем передано два комплекти ключів від вхідних дверей. Даний акт містить опис майна який передається, та додаткові умови. В додаткових умовах зазначено, що в день підписання цього договору орендар передав орендодавцю 20000 грн.00 коп. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] стверджував, що з 13 листопада 2022 року [PERSON] безпідставно здавала в оренду квартиру [ADDRESS] , тобто без достатньої правової підстави. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша\~статті 1212 ЦК України). Передбачений\~статтею 1212 ЦК України\~вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання\~глави 83 ЦК України\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульо-вані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті : 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобро-совісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законо-давства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовіс-ності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі за №548/741/21. Зі змісту позовних вимог вбачається, що відповідач [PERSON] 13 листопада 2022 року без належних на те підстав, передала в оренду квартиру та отримала за неналежне їй нерухоме майно грошові кошти. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2\~ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосо-вуються також до вимог про : 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення викона-ного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3\~ст. 1212 ЦК України). Відтак, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суд у своєму рішенні має зробити висновок про порушення чи не порушення прав особи, а також її охороню-ваних законом інтересів, які випливають безпосередньо зі змісту права. Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що згідно п.2.1, п. 3.6 договору оренди квартири, даний договір було укладено на 6 місяців, всі комунальні послуги сплачує сам орендар на підставі рахунків відповідних організацій. Наведене дає підставу вважати, що орендарем кошти за комунальні платежі відповідачу [PERSON] не перераховувались та не пере-давались. Доказів протилежного сторонами до суду не надано. Доводи позивача щодо безпідставності набуття відповідачем грошових коштів суд відхиляє, оскільки [PERSON] не було належним чином доведено факту передачі в оренду квартири [ADDRESS] та отриманням відповідачем [PERSON] грошових коштів згідно договору оренди квартири від 13 листопада 2022 року. Крім того, [PERSON] , як безпосередній власник даної квартири в спірний період, мав отримувати рахунки від комунальних установ за тепло, світло, воду та, відповідно, бути обізнаним про нарахування / сплату за надані послуги. В свою чергу, у разі неотримання таких рахунків, позивач, як добросовісний користувач, мав звернутись до відповідних установ із заявами щодо відсутність / ненадходження рахунків та неможливості, через це, оплатити отримані послуги. Однак, докази наведеного до суду [PERSON] не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази вибуття з володіння чи користування позивача вищевказаної квартири, докази щодо звернення [PERSON] до поліції з приводу незаконного заволодіння належного йому майна відповідачем, щодо викрадення / втрату ключів, щодо заміни замків на вхідних дверях. Також позивачем не було подано клопотання до суду про виклик і допит в якості свідка орендаря [PERSON] , який міг би підтвердити чи спростувати доводи [PERSON] про фактичне проживання в період дії договору оренди у квартирі [ADDRESS] , оплати її оренди із повідомленням даних про особу, яка отримувала вказані грошові кошти та їх розміру, чи щодо періоду і порядку оплати за надані / отримані комунальні послуги. Кожна особа, згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1\~ст.\~16\~ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення пору-шеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2\~ст. 16 ЦК України). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі за № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Відповідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуаль-ного права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказу-вання, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2018 року у справі за № 910/18036/17). Враховуючи вищевикладене та виходячи із принципу диспозитивності цивільного судо-чинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, враховуючи відсутність клопотань щодо виклику до суду для допиту в якості свідка орендаря [PERSON] , суд приходить висновку, що заявлені вимоги щодо стягнення без -підставно набутих грошових коштів є не обґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Вимога щодо стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних є похідними вимогами, а тому також не підлягають задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача - адвоката Сацик Р.В. про вирішення питання по витратам [PERSON] на професійну правову допомогу, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Відповідно ч. 1, 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представ-ництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] отримала професійну правничу допомогу від адвоката Сацика Романа Васильовича та [PERSON] , на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги №1142 від 15 листопада 2023; додаток № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 15 листопада 2023 року; ордеру серії АІ № 1491295; свідоцтва про право на зайнятті адвокатською діяльністю КС №7009/10; ордеру серії АІ № 1491295; свідоцтва про право на зайнятті адвокатською діяльністю КС №7009/10; акта про надану правничу допомогу №1; детальним описом робіт (наданих послуг) від 24 листопада 2023 року на загальну вартість сплачених адвокатських послуг в розмірі 13000 грн. 00 коп.; квитанцією за №3170439 від 24 листопада 2023 року в розмірі 13\~000 грн. 00 коп. Судом відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] .. Відтак, заява представника [PERSON] про стягнення з позивача на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу, підлягає задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові - покладається на позивача. Враховуючи вказане та

Outcome: approved