Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін Позивач звернувся до суду із позовними вимогами до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною із якою він розлучився [INFO] , а відповідач [PERSON] є їхньою спільною донькою. Відповідачі з 10.11.2017 року не проживають у квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу і розташованої за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із тим, що відповідачі вже тривалий час не проживають у квартирі позивача, він просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачі відзиву на позов не надали. Від третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надійшли заперечення щодо позовних вимог в частині до відповідача [PERSON] , яка є малолітньою дитиною і не може бути позбавлена свого права на житло, оскільки її вселення відбулось на законних підставах. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі Ухвалою суду від 24.06.2024 року відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 22.07.2024 року. У судове засідання відповідачі не з`явились, клопотань чи заяв з цього приводу суду не надали. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Частиною четвертою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 07.06.2024 року, яка складена у присутності сусідів позивача та видана головою ОСББ «Дудикіна 26-А», [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з листопада 2017 року. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2019 року у справі №334/961/19. [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача у розумінні, наведених вище норм законодавства, проте відповідач [PERSON] залишилась його донькою і, відповідно, є членом родини. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений у продовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані в даному житловому приміщенні, проте вже більше року не проживають, добровільно з реєстраційного обліку не знялись та залишаються зареєстрованими, ним не користуються, їх речі за вказаною адресою відсутні. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: dismissed