Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся в Київський районний суд м. Полтави до відповідачів про відшкодування шкоди посилаючись на те, що протягом 2013-2015 років [PERSON] , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї [PERSON] у сумі понад 10 500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США. 08.08.2015 року слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальне провадження № 12015170300001109 за ознаками злочину передбачено ч.ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України. 07.12.2016 року Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області надано довідку про завдання матеріальних збитків сім`ї Фисун на загальну суму 10 000 (доларів США ), на які [PERSON] придбав 300 Біткоїнів та які станом на 06.10.2023 позивачу не повернуто, чим завдано позивачу моральної шкоди на суму 299 090 100 грн. та матеріальної шкоди на суму 299 090 100 грн. Вироком Полтавського районного суду від 20.09.2023 р. у справі № 545/3264/20 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190 КК України [PERSON] визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Системна відкрита бездіяльність органу досудового розслідування підтверджується доказами та фактами, які підтверджені рішеннями судів оскільки позивач звертався щодо порушених його прав та інтересів у судах. За зверненням [PERSON] судовими рішеннями неодноразово визнавалась протиправна бездіяльність слідчого щодо не виконання вимог ст.. 220 КПК України, не вирішення клопотань позивача, також оскаржувались і інші дії в ході досудового розслідування, що свідчить про системне неналежне досудове розслідування, бездіяльність процесуальних прокурорів Полтавської окружної прокуратури. Внаслідок незаконних, протиправних дій та бездіяльності працівників поліції та прокуратури, обвинувачений [PERSON] уник кримінальної відповідальності, що підтверджується вироком Полтавського районного суду від 20.09.2023 року, не відшкодовано позивачу матеріальні збитки на суму понад 10 500 доларів США та не повернуто 300 Біткоїнів, станом на 06.10.2023. Тому внаслідок бездіяльності процесуальних прокурорів Полтавської окружної прокуратури [PERSON] завдано матеріальних збитків в розмірі 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін розміщеного за адресою https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 01.10.2023р., що є еквівалентом 300 Біткоїнів, придбаних за кошти сім`ї Фисун та не повернуті станом на 06.10.2023. На прокуратуру покладене, зокрема, здійснення нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове слідство. Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що здійснюють досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно_розшукову діяльність» та кримінальним процесуальним кодексом України (статті 2, 25 Закону України «Про прокуратуру»). Офіс Генерального Прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури та є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур. Протиправними діями позивачу завдана значна матеріальна та моральної шкоди, а тому просить суд задовольнити позов в повному обсязі з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування завданої йому внаслідок системної бездіяльності прокуратури моральної шкоди 299 090 100 грн. та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 299 090 100 грн., що є еквівалентом 300 Біткоїнів на суму 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 05.10.2023р. з урахуванням наданих судових рішень. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року справу направлено за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 11 березня 2024 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. Згідно розпорядження від 27.03.2024 року «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу» у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, проведений повторний автоматичний розподіл справи. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 березня 2024 року справу прийнято до провадження зі стадії судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача\~Офісу Генерального\~Прокурора Цибульська\~М.Л.\~в судовому\~засіданні проти\~позову заперечила,\~посилаючись на\~викладені у\~відзиві обставини,\~у задоволенні\~позову просила\~відмовити. Представник відповідача Державної казначейської службиа України Ткаченко А.М. позовні вимоги не визнала, просила відмовити за їх безпідставністю. Суд, заслухавши представників відповідачів, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно дост. 13\~ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст.ст.\~55,\~124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом установлено, що Полтавським РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015170300001109 від 08.08.2015 року за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами декількох осіб, в тому числі [PERSON] , [PERSON] . Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 в справі №\~545/3264/20, провадження №\~1-кп/545/20/23, клопотання захисника обвинуваченого в інтересах обвинуваченого [PERSON] \~про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України задоволено, [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження. За ст. 190 ч. 4 КК України [PERSON] визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.05.2024 року зупинено судове провадження у кримінальному провадженні № №12015170300001109 за апеляційними скаргами прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області Дем`янової Лариси Миколаївни, потерпілої [PERSON] , потерпілого [PERSON] на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2023 року щодо [PERSON] до його звільнення з військової служби. Враховуючи вищевикладене, станом на час розгляду судом позовних вимог [PERSON] про відшкодування шкоди, кінцеве рішення у зазначеному вище кримінальному провадженні законної сили не набрало. Позивачем на обґрунтування позовних вимог надано ряд судових рішень, у тому числі якими скасоувались постанови про закриття кримінального провадження , а саме ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 05.04.2017 за скаргою [PERSON] постанова слідчого скасована . Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 13.11.2017 року задоволена скарга позивача, встановлено 3-х місячний строк слідства з моменту надходження матеріалів кримінального провадження до Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області для проведення процесуальних дій необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.04.2018 року за скаргою [PERSON] скасована постанова слідчого від 13.02.2018 про закриття кримінального провадження Ухвалою слідчого судді цього ж суду від 23.08.2018 року задоволена скарга [PERSON] , зобов`язано слідчого в зазначеному кримінальному провадженні щодо проведення процесуальних дій необхідних для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження у строк 2 місяці. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.01.2019 за скаргою [PERSON] скасована постанова слідчого від 05.12.2018 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення . Статтею 56\~Конституції України визначено, що кожен\~має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розіиукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~"Про оперативно-розшукову діяльність",\~"Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"\~та іншими актами законодавства. У частині другій статті 2\~Закону\~встановлено, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. У пункті 1-1 частини першої\~статті 2 Закону\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у\~статті 1\~цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1\~частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відшкодування іншої шкоди, завданої у зв`язку з досудовим розслідуванням, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та докази, що надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди незаконними діями держави в особі органів прокуратури матеріали справи не містять. Нормами статті\~1176\~ЦК України\~визначено,\~що шкода,\~завдана фізичній\~особі внаслідок\~її незаконного\~засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту чи\~виправних робіт,\~відшкодовується державою\~у повному\~обсязі незалежно\~від вини\~посадових і\~службових осіб\~органу,\~що здійснює\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~досудове розслідування,\~прокуратури або\~суду. Право\~на відшкодування\~шкоди,\~завданої фізичній\~особі незаконними\~діями органу,\~що здійснює\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~досудове розслідування,\~прокуратури або\~суду,\~виникає у\~випадках,\~передбачених законом. Шкода,\~завдана фізичній\~або юридичній\~особі внаслідок\~іншої незаконної\~дії або\~бездіяльності чи\~незаконного рішення\~органу,\~що здійснює\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органу досудового\~розслідування,\~прокуратури або\~суду,\~відшкодовується на\~загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176\~ЦК Україниє\~шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12, від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі "Петро Якович Петльований проти України", заява № 54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова "якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна". Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13). Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18). Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно ст. 1177 ЦК України, як окремо взятої. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч.2\~ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а. Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту . Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач вимагає відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями відповідачів при неефективному здійсненні досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.3,4\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано доказів заподіяння відповідачами йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. Посилання позивача на ряд судових рішень ухвалених Полтавським окружним адміністративним судом про визнання неправомірними дій органів поліції (але не органів прокуратури), а також судових рішень слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави про визнання неправомірними дій або бездіяльності слідчих не може бути самостійною та достатньою підставою підтвердження спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку , що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, а тому позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди також не підлягають до задоволення Оскільки згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, належним відповідачем у справі є держава в особі органу, який за твердженням позивача допустив порушення його прав, та яким позивачу завдано шкоди. Належним відповідачем в даній справі є Держава в особі її уповноваженого органу Офісу Генерального Прокурора. Щодо Державної казначейської служби України до якої також звертається позивач , то зазначена юридична особа не є належним відповідачем у справі. Постановою від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)\~Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги до Державної казначейської служби України необхідно відмовити в повному обсязі, як до неналежного відповідача по справі. Приймаючи до\~уваги,\~що суд\~дійшов до\~висновку про\~відмову в\~задоволенні позовних\~вимог та\~враховуючи приписи\~ч.1\~ст.\~141\~ЦПК України,\~а також\~ту обставину,\~що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed