Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

25.04.2024 року, звернувшись до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що 25.05.2018 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Коломийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано - Франківській області актовий запис №178. Від спільного проживання у них народилась дочка [PERSON] [INFO] . З початку нашого спільного проживання у нас були нормальні сімейні відносини однак з часом погіршились. Вони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, оскільки не змогли дійти згоди навіть при вирішенні простих побутових питань. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім?ю. Відповідач нехтує сімейними цінностями, не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у їх сім?ї не може підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім?ї, піклуватися про побудову сімейних відносин, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Між ними часто виникають різного роду непорозуміння суперечки, сварки та скандали, в присутності нашої дочки, що негативно впливає на її здоров?я та виховання нашої дитини. Вважає, що вони з відповідачем не можуть створити міцної сім?ї, оскільки втратили почуття любові одне до одного, тому припинили спільне проживання і на даний час не підтримують будь-яких сімейних відносин. За таких обставин вважає, що сім?я наша розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому його слід розірвати, так як збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини. Тому, просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , малолітню дочку, [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2024 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Від позивача поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розірвати шлюб. У відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалив розглядати справу у заочному порядку. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.2018 року між сторонами зареєстровано шлюб, у Коломийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано - Франківській області, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] », про що складено відповідний актовий запис №178, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 25.05.2018 року ( а.с. 3). Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 23.10.2018 року, [INFO] народилася донька - [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 130 (а.с. 4). Відповідно до копії посвідчення Серія [NUMBER] від 04.04.2018 року, [PERSON] є військовослужбовцем (а.с. 7). Відповідно до ч.2ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін, то суд вважає, що їх шлюб слід розірвати. Що стосується вимоги залишення проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Встановлено, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, суд його не вирішував. Звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На противагу наведеним нормам законодавства матеріали справи не містять доказів того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, малолітня дитина сторін залишилася проживати разом з матір`ю, знаходилася на її утриманні, тривалість такого. Позивачем не надано ніяких документальних доказів про її матеріально-побутові умови та про наявність у нього можливості щодо утримання, догляду і виховання малолітнього сина. Матеріали справи також не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини із матір`ю до дати подання позову, і позивач таких доказів не надав. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та не заявлення вимоги щодо вирішення такого, а також відсутності об`єктивних відомостей про дійсне місце проживання дитини, інформації, одержаної у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Тому, у зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. На підставі наведеного та ст.ст. 104, 110, 112,160,161 СК України,

Outcome: approved