Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

У серпні 2023 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2023 року, інфляційних втрат та процентів річних у розмірі 42 633,54 грн. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі на підставі ордеру на житлове приміщення № 10785 серії Б, який було видано 28 липня 1987 року, є мешканцями і користуються квартирою [ADDRESS] , отримують житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, при цьому не виконують зобов`язання по їх оплаті, у зв`язку із чим заборгованість відповідачів за період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2023 року, з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних становить 42 633,54 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 вересня 2023 року позовну заяву передано для розгляду судді Якусику О.В. 08 вересня 2023 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів. Ухвалою суду від 11 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 10 листопада 2023 року [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позовну заяву, у якому частково визнають позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в межах трирічного строку позовної давності, в іншій частині - щодо стягнення відсотків річних та інфляційних втрат відповідачі проти позову заперечували. Відповідачі заявили про застосування позовної давності до вимог про стягнення з відповідача заборгованість за період з травня 2015 року по 20 липня 2020 року і просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 20 листопада 2023 року [PERSON] та [PERSON] подали до суду письмові пояснення, в яких просять відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що стягнення заборгованості за комунальні послуги в період з 24 лютого 2022 року по 31 липня 2023 року є протиправним з огляду на дію військового стану на території України та просили застосувати позовну давність. 23 листопада 2023 року позивач подав відповідь на відзив відповідчів-1,3, у якій, посилаючись на положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, зазначив, що позовна давність за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, продовжується на підставі пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на строк дії карантину, встановлено КМУ. Тобто, за позицією позивача, період до якого може бути застосовано позовну давність охоплює проміжок часу до 12 березня 2017 року, а не липень 2020 року, як про це зазначають відповідачі. Також позивач не заперечував проти застосування позовної давності щодо стягнення 3% річних та інфляційних витраті надав перерахунок вказаних сум за період з 01 травня 2017 року до початку дії карантину. 23 листопада 2023 року позивач подав відповідь на пояснення відповідчів-2,4, у якій заперечив проти доводів щодо безпідставності стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги під час дії військового стану, пославшись на те, що поставною Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 встановлена заборона нараховувати та стягувати неустойку, інфляційні нарахування та проценти річні з 24 лютого 2022 року і вказаних вимог позивач дотримався, а також заборонено стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2024 року, лише щодо територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, до яких місто Київ не входить. Заперечення позивача щодо пропуску позовної давності аналогічні, викладеним у відповіді на відзив відповідачів 1,3. Відповідачі не скористались своїм правом та не подавали до суду заперечення на відповіді на відзив. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи позивача та позицію відповідачів, викладені у їх заявах по суті спору, суд дійшов таких висновків. Відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 30 січня 2015 року № 33, за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, зокрема будинок [ADDRESS] . З матеріалів справи слідує, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» забезпечує надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ордеру на жиле приміщення № 10785 серії Б від 28 липня 1987 року, виданого громадянину [PERSON] з сім`єю із 4 людей, на право зайняття житлового приміщення площею 41,67 кв.м., яка складається із 3 кімнат за адресою: [ADDRESS] , склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з даними з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значиться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є фактичними споживачами послуг, які надає позивач, що не заперечують відповідачі у поданому відзиві та поясненнях. Згідно з частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, статтею 10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а статтею 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири. Відповідно до положень частини п`ятої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на споживачів покладається обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Звертаючись із позовом, позивач зазначає, що у відповідачів виник солідарний борг зі сплати коштів за комунальні послуги за період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2023 року у сумі 42 633,54 грн. Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Письмовий договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» та відповідачами не укладався. Однак зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, а відтак відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання таких послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від їх оплати. Така правова позиція ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13 та у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц. Розрахунок заборгованості за внескам на утримання будинку та прибудинкової території був перевірений судом та покладається в обґрунтування рішення як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих відповідачу сум, і здійснений на основі затверджених в установленому порядку тарифів та пропорційно до загальної площі належної відповідачам житлового приміщення. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачі не спростували такий розрахунок належними та достатніми доказами, а також не надали контррозрахунок чи відомості про відсутність заборгованості чи існування боргу у меншому розмірі, ніж заявлено у позовній заяві. Водночас відповідачі подали до суду заяву про застосування позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості, нарахованої до липня 2020 року. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Водночас згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, який неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена на строк дії карантину. Отже, суд застосовує позовну давність до заборгованості відповідача, яка виникла до квітня 2017 року. Таким чином, з огляду на встановлення судом порушення відповідачами прав позивача щодо своєчасного та належного отримання коштів за надані послуги, з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню борг у розмірі 33 531,59 грн (38393,66 грн - 4862,07 грн (сума заборгованості, щодо якої підлягає застосуванню позовна давність). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних (уточнений), суд дійшов висновку про його відповідність вимогам законодавства, а тому вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 1242,00 грн, а також 3% річних в розмірі 680,31 грн. Суд відхиляє заперечення відповідачів щодо протиправності стягнення заборгованості за комунальні послуги в період з 24 лютого 2022 року по 31 липня 2023 року з огляду на дію військового стану на території України та зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановлена заборона нараховувати та стягувати неустойку, інфляційні нарахування та проценти річні з 24 лютого 2022 року на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги і вказаних вимог позивач дотримався. Постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 390 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206» пункт 1 цієї постанови доповнено абзацом такого змісту: «стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо).» Беручи до уваги, що місто Київ не входить до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, відсутні підстави для звільнення відповідачів від сплати (стягнення з них) заборгованості за житлово-комунальні послуги. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідачів у рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 232,00 грн.

Outcome: partial