Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за його місцем проживання; звільнити його від обов`язку сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідно до рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2012 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 17 листопада 2007 року перебував у шлюбі з [PERSON] , від якого мають сина [PERSON] . 14 грудня 2012 року рішенням Рівненського районного суду шлюб між ними розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено на виховання матері, стягнуто з нього аліменти на утримання сина в розмірі частини всіх видів його заробітку. [PERSON] не зверталася до виконавчої служби щодо примусового виконання рішення. З грудня 2012 року [PERSON] проживав з матір`ю в смт Квасилів. Надалі на початку 2022 року син переїхав жити до батька. Проживання з батьком є волею та бажанням самої дитини. Він з чином мають сильний емоційний контакт та прив`язаність один до одного. Останнім часом між нм та відповідачем немає згоди щодо того, де має проживати дитина: мати наполягає аби хловчик жив з нею, а він бажає аби син жив з ним, оскільки саме він може краще забезпечити догляд за сином. Оскільки неповнолітня дитина фактично проживає з ним і він фактично несе витрати на утримання та виховання дитини, мати не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. Ухвалою від 27 лютого 2024 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі. Ухвалою від 26 березня 2024 року суд зобов`язав Службу у\~справах\~дітей\~виконавчого\~комітету\~Рівненської\~міської\~ради\~ подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в\~частині визначення\~місця проживання\~дитини. Ухвалою від 30 травня 2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася. У заяві від 17 квітня 2024 року, яку суд отримав 25 травня 2024 року, просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. \~ \~Представник третьої\~особи\~ [PERSON] у заяві від 30 травня 2024 року просить судове засідання проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2012 року у цивільній справі №1716/3733/2012. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво народження серії [NUMBER] , видане 12 травня 2010 року Квасилівською селищною радою Рівненського району Рівненської області. Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2012 року у цивільній справі №1716/3733/2012 неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , залишено на виховання матері та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі частини всіх його видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 серпня 2012 року і до повноліття дитини. Місце проживання [PERSON] (відповідача) та сина сторін [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні № 1412 від 16 січня 2024 року, виданою Департаментом ЦТ та ЗНАП Рівненської міської ради. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (позивачу), про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113835024 від 13 лютого 2018 року. З характеристики [PERSON] , учня 8-Б класу Рівненського ліцею «Колегіум» Рівненської міської ради, встановлено, що [PERSON] проживає з батьком, у зв`язку з тим, що мама живе та працює за межами України (Німеччина). Тато бере активну участь у шкільному та особистому житті дитини, постійно відвідує батьківські збори, а також безпосередньо спілкується з класним керівником, вчителями, однокласниками та товаришами сина. Позивач з 05 лютого 2007 року зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець. За змістом висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-01-763/24 від 29 травня 2024 року, [PERSON] надав Службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказав, що майже два роки проживає з татом. На початку 2022 року він трошки проживав у Німеччині зі своєю мамою, яка виїхала туди у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні. Дитині там не сподобалося, тому він вирішив повернутися в Україну та проживати з татом. Тато матеріально утримує сина та займається його вихованням. З мамою [PERSON] спілкується засобами мобільного зв`язку. Йому стало відомо, що мама не має наміру повертатися в Україну, він знає, що вона продала все своє майно в Україні. [PERSON] повідомив, що бажає проживати з татом. Мати [PERSON] з березня 2022 року проживає в Німечинні, прийнята на роботу на безстрокових умовах. Засобами електронного зв`язку вона надіслала письмове пояснення, в якому вказала, що на даний час не має достатнього доходу для утримання сина. В Німеччині у [PERSON] відбувалися емоційні зриви, між ними часто виникали суперечки. Через незнання мови, менталітет чужої країни, відсутність спілкування з однолітками син прийняв рішення повернутися в України і проживати з татом. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає таке. За положеннями ч.2, 8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.4 ст.157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згоду батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. В позовній заяві позивач зазначив, що син з початку 2022 року проживає з ним. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що орієнтовно з березня 2022 року [PERSON] проживає з батьком. Ці обставини також підтвердив [PERSON] у письмових поясненнях, наданих Службі у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Суд також звертає увагу, що відповідач ще до подання позивачем позовної заяви до суду (07 лютого 2024 року) підписала заяву від 02 лютого 2024 року (яку суд отримав 25 березня 2024 року) про визнання позовних вимог в повному обсязі, в тому числі щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Тобто, як до, так і після пред`явлення позивачем позову до суду, матір дитини не заперечує щодо визначення місця проживання сина з батьком, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дитини та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються та визнаються. Спір у цій справі щодо місця проживання сина з батьком ініційований позивачем, з яким син і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни його місця проживання. Крім того, на час розгляду справи в суді дитина досягла чотирнадцятого річного віку та вправі самостійно вибирати з ким із батьків їй проживати. Враховуючи зазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка і так фактично проживає з ним, між батьками існував спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька змінити її місце проживання та не заперечує щодо подальшого проживання дитини з батьком. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді. Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Жодних доказів порушення, невизнання або оспорення відповідачем його охоронюваних прав та інтересів позивач суду не надав, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Щодо позовної вимоги про припинення стягнення аліментів суд зазначає таке. Згідно з ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. З вказаної норми можна зробити висновок, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або дитина проживає з батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька-платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Факт проживання дитини з тим із батьків, з кого стягнуто аліменти на користь іншого з батьків на утримання спільної дитини, є істотною обставиною для звільнення того з батьків, з яким проживає дитина, від сплати аліментів, адже у такому випадку той з батьків, із ким проживає дитина, набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому статті 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини. Враховуючи, що спільний син сторін проживає з батьком (позивачем), позовну вимогу про припинення стягнення аліментів належить задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: partial