Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Довгій В.І. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Посилається на те, що 09.04.2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, за актовим записом №1 виконавчим комітетом Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області. За період шлюбу в них народилися: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи в шлюбі сторони за спільні кошти придбали житловий будинок в [ADDRESS] , що\~ підтверджується договором купівлі-продажу від 19 травня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №1256 загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м. без надвірних споруд та будівель, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №20825017 від 01.11.2008 року. Після чого за спільні кошти та спільною працею вони здійснили\~ переоблаштування та поліпшення даного будинку внаслідок чого площі житлового будинку змінились загальна площа становить 65,3 кв.м., житлова 29,0 кв.м. Крім цього в процесі переоблаштування будинку сторонами добудовано надвірні споруди, а саме сарай позначений літ. Б площею 23,9 кв.м та сарай позначений літ. В площею 41,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на спірний житловий будинок від 05.11.2008 року. Згідно довідки виданої виконкомом Хустської міської ради від 11.04.2023 року у відповідності до рішення сесії Кошелівської сільської ради від 17.02.2017 року надано назву вулиці та змінено номер будинку стара назва [ADDRESS] змінено на адресу [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , неодноразово намагалася шляхом домовленості вирішити питання щодо володіння та користування спільним житловим будинком , але відповідач [PERSON] не визнає\~ її прав на даний будинок та земельну ділянку на якій він розташований та вважає це своєю властістю. З урахуванням наведеного, просить суд визначити належну [PERSON] , [INFO] ,РНОКПП - [NUMBER] , частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок (з господарськими будівлями і спорудами), що розташований за адресою: [ADDRESS] , в розмірі ? ідеальної частки житлового будинку, залишивши зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в спільній частковій власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] по 1/2\~ ідеальної частки кожного. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася. Адвокат Довгій В.І., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення про його виклик в судове засідання на сайті судової влади. Причини неявки суду не відомі, відзив у встановлений строк без поважних причин не подав. На підставі вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення, проти чого не заперечує позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 09.04.2002року, що стверджується повторним свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] від 06.04.2023 року./а.с.12/ Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 травня 2003 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив, належну продавцеві на праві приватної власності житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 58, 5 кв.м. ./а.с.34/ Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20825017 від 06.11.2008 року відповідача [PERSON] є власником житлового будинку в цілому./а.с.14/ Згідно довідки виданої виконкомом Хустської міської ради від 11.04.2023 року у відповідності до рішення сесії Кошелівської сільської ради від 17.02.2017 року надано назву вулиці та змінено номер будинку стара назва [ADDRESS] змінено на адресу [ADDRESS] . /а.с.17/ Частиною 1ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1,2ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини встановлені у рішенні. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем чи відповідачем не надано, а тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та з врахування заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача [PERSON] у розмір 1073 грн. 60 коп.. На підставі наведеного та

Outcome: approved