Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

09 травня 2024 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивований тим, що в 2016 році вона проходила службу у Білопільському ВП ГУНП в Сумській області (на сьогодні - ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області) разом із [PERSON] , [INFO] . Між ними виникли дружні відносини, а потім вони покохали одне одного. 17 листопада 2016 року вона народила від нього доньку [PERSON] . Зазначає, що тривалий час з [PERSON] спільно не проживали через особисті обставини. До 19 лютого 2016 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , з якою у них [INFO] народився син [PERSON] . Певний час [PERSON] у зв`язку з несенням служби перебував у відрядженні у Донецькій та Луганській областях. Деякий час між ними були непорозуміння з приводу влаштування спільного сімейного життя, що було підставою для подання нею позову до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки. З січня 2021 року вони почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказує, що вони вели спільне господарство, купували майно, обробляли присадибну земельну ділянку, робили ремонт у квартирі, де спільно проживали, мали інші сімейні права та обов`язки, спільний бюджет. 24 березня 2023 року по місцю дислокації ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області з території російської федерації було завдано ракетного удару, внаслідок чого [PERSON] загинув під час виконання службових обов`язків. Після смерті останнього їй відмовлено у отриманні одноразової грошової допомоги, надання якої передбачено ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію». Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка і жінки її та [PERSON] у період часу з 01 січня 2021 року по 24 березня 2023 року. 23 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого засідання (а. с. 66). 04 червня 2024 року до суду надійшов відзив представника законного представника малолітнього [PERSON] - [PERSON] адвоката Кузченко Т.М., у якому зазначене таке. [PERSON] посилається на абзац 6 частини 4 статті 98 Закону України «Про Національну поліцію», якою передбачено, що до членів сім`ї загиблих (померлих) осіб, зазначених у п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 97 цього Закону, належать жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Коло отримувачів одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю поліцейського розширене з 29 березня 2024 року. До моменту вступу у законну сили вказаних змін до Закону не було включено жінок (чоловіків), з якими загибла особа не перебували у шлюбі між собою за умови, що цей факт встановлено рішенням суду. Зазначає, що згідно з п. 21 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 вересня 2008 року «Про судову практику у справах спадкування» проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не є підставою для виникнення у них права на спадкування за законом у першу чергу. Особу, яка проживала з померлим однією сім`єю, віднесено до четвертої черги спадкоємців за законом. Встановлення у судовому порядку факту проживання жінки та чоловіка без шлюбу не легітимізує становище неодруженої сімейної пари. Встановлення факту, який просить встановити позивачка, не створює підстав для набуття нею статусу члена сім`ї [PERSON] для одержання гарантій, передбачених ст. 98 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції станом на 24 березня 2023 року. Позивачка неодноразово подавала до суду заяви про встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Але кожного разу [PERSON] зазначала різні періоди, які є фактичними періодами її проживання з померлим, що свідчить про відсутність сталих відносин між позивачкою та померлим, які притаманні подружжю. Вказує, що фотокартки, долучені [PERSON] до позову, не є належними та допустимими доказами, оскільки не зрозуміло, у який саме період вони зроблені. Спільне проведення вільного часу не є доказом факту їхнього спільного проживання, а може свідчити лише про наявність дружніх стосунків та спільне проведення вільного часу. Вказує, що свідки, заявлені [PERSON] у справі, та спільні фотографії не є єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16. СМС-повідомлення, роздруковані та долучені до справи, також не підтверджують наявність сімейних відносин, оскільки деякі не містять ні дати, ні інформації про відправника, а інші - відправника. Реєстрація [PERSON] з 12 травня 2020 року у будинку [ADDRESS] не є доказом того, що позивачка спільно проживала з [PERSON] . Крім того, до позову не додані докази того, що вказаний будинок належить позивачці. Квитанції та кредитний договір також не є доказом спільного бюджету. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання є ведення спільного господарства, що узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц. Посилаючись на викладені вище обставини, адвокат Кузченко Т.М. просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та стягнути з неї витрати, понесені законним представником малолітнього відповідача, на правничу допомогу в сумі 5000 грн (а. с. 85-88, 137-138). 04 червня 2024 року підготовче засідання закрито і справу призначено до судового розгляду на 09 годину 30 хвилин 20 червня2024 року (а. с. 102). 10 червня 2024 року до суду поштою надійшов відзив ГУНП в Сумській області на позовну заяву [PERSON] . У вказаному відзиві представник ГУНП в Сумській області Давиденко О. зазначає, що 18 березня 2024 року [PERSON] зверталась до Білопільського районного суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2016 року по 24 березня 2023 року. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 15 квітня 2024 року у справі №573/577/24 заяву останньої про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишено без розгляду, заявниці роз`яснено право на звернення до суду в порядку позовного провадження. Позовна заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 01 січня 2021 року по 24 березня 2023 року обґрунтована фактичними обставинами, на підставі яких позивачка просить встановити юридичний факт, а також тим, що задоволення позову у цій справі спричинить виникнення майнових обов`язків для ГУНП в Сумській області. Вказує, що відповідно до ст. 98 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції, чинній на 24 березня 2023 року, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадках, зазначених у п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 97 цього Закону, мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) поліцейського. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) поліцейського визначаються відповідно до СК України, а утриманці - відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання спільного житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин, що узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99. Згідно зі ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним та основним джерелом засобі для існування. Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11 січня 2016 року №4 та п. 3 Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі поліцейських під час воєнного стану, затвердженого наказом МВС України від 21 червня 2022 року №376, для отримання одноразової грошової допомоги у випадку загибелі поліцейського заяви подаються особами, які мають право на ці виплати, а саме: заява кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), а в разі наявності малолітніх, неповнолітніх дітей - іншого з батьків, опікунів чи піклувальників, інших законних представників цих дітей про виплату грошової допомоги. Для виплати даного виду допомоги до заяви додаються для дружини/чоловіка - свідоцтво про шлюб, а не рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказує на помилковість позиції позивачки, що задоволення позову спричинить майнові обов`язки для ГУНП в Сумській області, бо позовна заява [PERSON] не містить позовних вимог до ГУНП в Сумській області. Посилаючись на викладені вище обставини представник ГУНП в Сумській області при вирішенні спору покладається на розсуд суду (а. с. 109-112). 10 червня 2024 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Кузченко Т.М. [PERSON] вказує, що відповідно до п. п. 1, 2 ст. 98 Закону України «Про Національну поліцію» станом на 24 березня 2023 року у випадках, зазначених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 97 Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мали члени сім`ї, які визначаються відповідно до СК України. Тобто, означені вище норми Закону не пов`язували виникнення такого права виключно із фактом кровного споріднення чи зареєстрованих шлюбних відносин. Також [PERSON] зазначає, що попередньо подана нею заява про встановлення факту проживання однією сім`єю, яку залишено без розгляду, було подано від її імені представником - адвокатом Яценком Д.М., який знав особисто [PERSON] , про їхні фактичні шлюбні відносини та самостійно, на власний розсуд, вказав період спільного проживання з 01 січня 2016 року по 24 березня 2023 року. Вказана справа не розглянута, докази, подані учасниками справи судом не оцінювались, а тому факти, які б мали доказове значенням судом не встановлювались, а тому твердження відповідачки про те, що між нею та [PERSON] не було усталених відносин, притаманних подружжю є безпідставними. Позивачка зазначає, що твердження про те, що подані нею докази у справі є неналежними та недопустимими є безпідставними (а. с. 120-131). Після закриття підготовчого провадження у справі 10 червня 2024 року позивачка через канцелярію суду подала додаткові докази: договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на цей будинок (а. с. 132-136). Доказів направлення вказаних документів іншим учасникам справи [PERSON] не надала. 08 липня 2024 року позивачка через канцелярію суду надала такі ще додаткові докази: витяг з реєстру територіальної громади про реєстрацію [PERSON] від 31 травня 2023 року; розписку від 01 березня 2023 року про придбання мікрохвильової печі; рахунки №1719010100121 від 20.02.2017 та №1619010100483 від 05.08.2016 про сплату коштів за проведення землевпорядних робіт з оформлення документів; накази ГУ Держгеокадастру №18-3158/16-17-сг від 20 квітня 20.04.2017 та №18-5810/16-17-сг від 16.08.2017 про затвердження проектів землестроустрою щодо відведення по 2 га земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] ; витяг від 31.08.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2 га за [PERSON] ; товарні чеки від 16.07.2019, 18.08.2020 про придбання дивану, шафи-купе; три товарні чеки без дат про придбання столу обіднього, 4 стільців, кухонного кута; товарні чеки від 10.06.2019, 15.09.2021, 25.05.2020 про придбання будматеріалів; повідомлення АТ "УКРСИББАНКУ"; платіжні інструкції від 12.08.2021, 15.09.2021, 08.10.2021, 05.11.2021, 10.12.2021, 19.01.2022, 07.03.2022, 05.04.2022, 03.05.2022, 22.06.2022, 12.97.2022, 16.08.2022, 22.09.2022, 11.10.2022, 11.11.2022, 18.12.2022, 13.02.2023 про сплату кредиту; довідку про відсутність судимостей у [PERSON] ; розписку від 04.10.2021 та чек від 04.10.2021 про придбання холодильника; розписку від 07.02.2021 та чек про придбачння телевізору; розписку від 07.11.2021 та чек від 07.11.2021 про придбання витяжки; розписку від 27.10.2020 про придбання пральної машини (а. с. 155, 158-165, 167-174, з.б.а.с. 175, 177-181, 183-185). Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти прийняття судом вказаних доказів заперечували, оскільки позивачкою вони подані після закриття підготовчого засідання, під час проведення якого вона не зазначила, що має труднощі у збиранні доказів та що надасть їх пізніше. Суд зазначає, що відповідно до вимог частин 2, 4, 5 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Суд звертає увагу на те, що зазначені докази позивачка надала 10 червня та 08 липня 2024 року після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Під час підготовчого засідання вона не повідомила, що з об`єктивних причин не може подати вказані докази і що надасть їх пізніше, а, навпаки, на запитання суду повідомила, що всі наявні у неї докази суду вона надала. Подавши докази з порушенням строків, [PERSON] не обґрунтувала неможливість їх подання до закінчення підготовчого засідання. Також вона не просила визнати поважними причини неподання вказаних доказів. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно з ч. 2 ст. 126 Цпк України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, зазначені вище докази суд не приймає і залишає їх без розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Безугла К.В. у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, суду пояснила, що [PERSON] дійсно проживала з її загиблим сином [PERSON] однієї сім`єю. Вони мають спільну доньку. За час спільного проживання вони придбали дачу, автомобіль, меблі, електроприлади, проводили ремонт у квартирі та на дачі. Вони проводили спільно свята, відпочинок. [PERSON] не була у відпустці по догляду за донькою до 3-х років. Вони з [PERSON] працювали і по черзі доглядали за донькою. У цьому їм домомагали вона та рідні [PERSON] . Чи мали [PERSON] та її син спільний бюджет їй невідомо. Законний представник малолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не прибула, її представник - адвокат Кузченко Т.М. проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача ГУНП в Сумській області Давиденко О.В. у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі з підстав, викладених нею у відзиві на позов. Заслухавши позивачку [PERSON] , її представника - адвоката Безуглу К.В., представника [PERSON] , яка представляє інтереси малолітнього сина [PERSON] , адвоката Кузченко Т.М., представника відповідача ГУНП в Сумській області Давиденко О.В., свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а. с. 44). З матеріалів справи також вбачається, що останній працював на посаді інспектора СРПП ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП та помер від ушкоджень внаслідок військових дій, від інших вибухів та уламків у період проходження служби під час виконання службових обов`язків (а. с. 42-43, 45-51). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). З витягу №1 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 13 січня 2023 року Білопільською міською радою Сумського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] з 15 квітня 2015 року, а [PERSON] , [INFO] , з 22 листопада 2016 року та на момент видачі витягу зареєстровані по [ADDRESS] (а. с. 16). У позовній заяві та в судовому засідання [PERSON] вказувала, що [PERSON] був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить їй. Підтверджуєются цей факт договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на цей будинок. Але на підтвердження вказаного вона надала лише належним чином незавірені ксерокопії будинкової книги та першу сторінку технічного паспорту дуже низької якості (а. с. 17-21). Суд зазначає, що вказані документи не свідчать про те, що вказаний будинок належить [PERSON] . А договір купівлі-продажу та витяг Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на цей будинок, які подані після закриття підготовчого засідання, суд врахувати не може із зазначених вище причин. Крім того, до позовної заяви позивачем долучено копії фотокарток, на яких зображена [PERSON] разом з [PERSON] та їхньою донькою [PERSON] , а також у колі друзів (а. с. 26-38). Але із цих фотокарток неможливо встановити чи зроблені вони у період часу з 01 січня 2021 року по 24 березня 2024 року, який позивачка зазначає як період її відносин з померлим, що були притаманні подружжю. Окрім того, спільне проведення вільного часу не є доказом факту їхнього спільного проживання, а може свідчити лише про наявність дружніх стосунків та спільне проведення вільного часу. До матеріалів справи також додано скріни переписки з мобільного телефону, однак з їх змісту не можливо встановити коли і між ким вона відбувається (а. с. 39-41). З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2021 року між [PERSON] та АТ «УКРСИББАНК» укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № [NUMBER] (а. с. 22, 166). Однак з цього договору не зрозуміло яка сума коштів є предметом договору. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що кредитні кошти були витрачені на придбання скутера, який використовувала саме вона. Але придбання за кредитні кошти скутера матерілами справи не підтверджується. До позовної заяви долучено копії платіжних інструкцій від 13.01.2023, 19.03.2023 та 28.03.2024 про сплату [PERSON] на користь АТ «УКРСИББАНК» коштів на загальну суму 9150 грн (а. с. 23-25, 175, 176). Проплату вказаних коштів дійсно здійснила [PERSON] , оскільки у платіжних інструкціях вказаний РНОКПП № [NUMBER] , який належить їй (а. с. 11). Але погашення кредиту у січні та березні 2023 року не підтверджують факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] у період часу з 01 січня 2021 року по 24 березня 2023 року. Як вбачається із ксерокопії довідки депутата Білопільської міської ради від 31 березня 2023 року, яка надана суду неналежної якості та належним чином не завіреною (хоча у підготовчому засіданні суд зазначав позивачці про надання вказаного документа в оригіналі) цивільний чоловік [PERSON] . [PERSON] , який був зареєстрований по [ADDRESS] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] (а. с. 34). Але у вказаній довідці не зазначено з якого часу [PERSON] там проживав. Також там не вказано, що він проживав спільно із [PERSON] . До позовної заяви долучена довідка відділу ДВС у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністества юстиції від 10 квітня 2024 року про те, що у період чсау з 17 листопада 2016 року і по 24 березня 2023 року виконавчі документи про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , на виконанні у відділі не перебували (а. с. 53, 154). У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що за її заявою у 2017 році Білопільським районним судом був виданий судовий наказ про стягнення аліментів на утримання спільної доньки. Але цей наказ фактично на виконання вона не пред`являла. Метою стягнення аліментів з [PERSON] було подальше звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів колишній дружині [PERSON] . [PERSON] на утримання сина [PERSON] . У той же час, у позовній заяві [PERSON] вказувала, що звернення до суду із заявою про видачу судового наказу було викликано непорозуміння у відносинах з [PERSON] , що приводило до певних конфліктних ситуацій. Допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду зазначили, що [PERSON] з [PERSON] спільно проживали з січня 2016 року і до дня смерті [PERSON] 24 березня 2024 року. Вони виховували спільну дитини, вели спільне господарство, купували спільні речі, мали спільний бюджет. Аналізуючи перелічені вище докази та норми законів, що регулюють правовідносини між сторонами у справі, суд дійшов до таких висновків. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачкою способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. На підставі ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» в разі загибелі (смерті) поліцейського виплачується одноразова грошова допомога, яка є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, і призначається та виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання. Згідно з вимогами ст. 98 вказаного вище Закону (редакції на момент звернення позивачки до суду з позовом) у випадках, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 97 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, визначені в цьому Законі. У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання такої одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у частині четвертій цієї статті, у рівних частках. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у пунктах 1 і 2 частини першої статті 97 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; один із подружжя, який пережив загиблу (померлу) особу; батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". У редакції ст. 98 вказаного Закону станом на 24 березня 2023 року право на отримання одноразової грошової допомоги мали члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) поліцейського. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) поліцейського визначалися відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначила, що зверталась до органу Національної поліції з приводу отримання вказаної одноразової допомоги, однак їй було відмовлено у отриманні вказаної допомоги. Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із частиною другою ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Конституційний Суд України у рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визначення осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Із наведених положень можливо встановити ознаки подружніх відносин, зокрема, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в справі № 295/14208/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі №178/90/18-ц. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що показання свідків свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є підставою для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, бо вони не надали суду таких достатніх та об`єктивних показань, які б містили відомості, яким чином у [PERSON] та [PERSON] саме у період часу з 01 січня 2021 року по 24 березня 2023 року був облаштований спільний побут, розподілені сімейні обов`язки, ведення сторонами спільного бюджету, про інші взаємні права і обов`язки притаманні подружжю тощо. Надана позивачкою суду інформація про переказ нею у 2023 році грошових коштів на погашення кредиту, не свідчить про факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини та наявність у них спільного бюджету, про що зазначалося вище. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі №552/6659/16-ц (провадження №61-36768св18), факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю. Спільний відпочинок сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між [PERSON] та [PERSON] склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Спільні фотографії не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї, про що також зазначалося вище. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено наявність між нею та [PERSON] відносин, притаманних подружжю, не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, а тому позовні вимоги є необгрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. 18 червня 2024 року адвокат Кузченко Т.М. подала клопотання про стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. До клопотання долучені договір про надання правової допомоги, доповнення від 03 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 28 травня 2024 року, акт приймання-передачі виконаних робіт наданих послуг від 17 червня 2024 року та прибутковий касовий ордер №4 від 17 червня 2024 року (а. с. 139-141). Судом встановлено, що 28 травня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Кузченко Т.М. укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 1 доповнення від 03 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 28 травня 2024 року гонорар адвоката за виконання нею доручення клієнта по веденню у Білопільському районному суді Сумської області справи №573/889/24 за позовом [PERSON] складає 5000 грн, що включає в себе такі роботи та послуги:надання правової інформації та консультування [PERSON] щодо правових підстав встановлення у судовому порядку факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення зі справою №573/889/24; ознайомлення та аналіз судових рішень у справах №480/3139/23, №573/545/23, №573/577/24, в яких [PERSON] зверталася з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; підготовка відзиву на позовну заяву [PERSON] (ознайомлення з доводами позовної заяви, вивчення доказів доданих до позовної заяви, якими позивачка обґрунтувала свої вимоги), направлення відзиву на позовну заяву учасникам справи та до суду у справі №573/889/24; участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції. Надання послуг підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт наданих послуг від 17 червня 2024 року. Кошти сплачені відповідно до прибуткового касового ордеру №4 від 17 червня 2024 року. З огляду на викладене, суд вважає, що законним представником малолітнього відповідача [PERSON] доведено, що нею понесено 5000 грн витрат на правничу допомогу. У судовому засіданні адвокат Кузченко Т.М. підтримала вказане клопотання і просила стягнути 5000 грн судових витрат. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Безугла К.В. з приводу стягнення судових витрат своєї думки не висловили, також не зазначили, що витрати на адвоката завищені і не просили їх зменшити. Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постановах Верховного Суду від 18.12.2017 у справі №910/4881/18, від 09.11.2022 у справі №127/15014/20 зроблено висновок про те, що суд може зменшити витрати на професійну правничу допомогу лише на підставі клопотання сторони, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат (ч. 9 ст. 139 ЦПК України). З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованим розмір витрат на правову допомогу, заявлений законним представником малолітнього відповідача [PERSON] , а тому вважає, що з позивачки на користь [PERSON] слід стягнути 5000 грн понесених і документально підтверджених судових витрат, які складаються з витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved