Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача, в якому просить: визнати житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що за адресою: [ADDRESS] , об`єктами спільної сумісної власності подружжя; виділити у власність [PERSON] та визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 10\~000,00 грн. У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17.09.1998 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1397. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні по теперішній час. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина та не бере участі у його вихованні. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2021 у справі № 712/6250/21 вирішено позов [PERSON] задовольнити та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Позивач з метою стягнення аліментів з Відповідача згідно з рішенням у примусовому порядку звернувся до органу ДВС із відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження від 01.07.2022. У подальшому, 29.11.2021 [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2022 у справі № 712/13080/21 позов задоволено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Перебуваючи у шлюбі, сторони, за особисті кошти Позивача, придбали жилий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку АЕР № 143634 від 16.03.2002. Згідно з п. 1 Договору житловий будинок [ADDRESS] з надвірними спорудами, прибудовами, розташований на земельній ділянці площею 487,00 кв. м. У 2007 році [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 143777 на підставі рішення Черкаської міської ради від 31.05.2007 № 2-614, тому вона є власником земельної ділянки к/н [NUMBER] , площею 520,0 кв. м., що розташована по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010777501503 від 18.09.2007. Будинок, земельна ділянка (далі - майно) набуте подружжям у період з 2003 по 2007 роки, тобто під час їх перебування у шлюбі та спільного проживання. Позивач посилається на те, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя позивач посилається на те, що спільна дитина сторін по справі перебувала та перебуває по теперішній час на утриманні позивача, проживає разом із позивачем. Відповідач добровільно не брав і на теперішній час не бере участі у будь-яких витратах, пов`язаних із утриманням дитини, не надає жодної матеріальної допомоги. Зазначені факти є такими, що не потребують доведенню, оскільки є встановленими Соснівським районним судом м. Черкаси (рішення від 25.11.2021 справа № 712/6250/21, 23.03.2022 справа № 712/13080/21). Визначальним є те, що фізичний, духовний розвиток, лікування сина та його утримання, організація відпочинку за кордоном, в тому числі оформлення закордонного паспорту, купівля гаджетів є необхідним в умовах сьогодення у сприянні навчанню дитини та підтримки спілкування з однолітками тощо, повністю лягло на плечі Позивача. Указане підтверджується чеками, квитанціями, додатком до Договору на туристичне обслуговування, копією закордонного паспорта з відміткою про візи [PERSON] , рахунками- фактурами, фото, випискою із медичної карти [PERSON] та епікризу. Обов`язок по утриманню дитини може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Стягнуті аліменти згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.11.2021 у справі № 712/6250/21 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття, відповідачем на користь позивача сплачені не були взагалі. Поведінка відповідача, яка виражалася у абсолютній бездіяльності та категоричній несплаті грошових коштів, в т.ч. й аліментів, на користь та на утримання своєї дитини, стала каталізатором невиконання останньою свого головного основоположного обов`язку: обов`язку матері щодо виховання та розвитку дитини (ст. 180 СК України). Таким чином, відсутність будь-яких активних дій зі сторони відповідача щодо виконання зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду про стягнення аліментів, свідчить лише про те, що відповідач свідомо ухилялася від сплати будь-яких коштів на користь позивача, спрямованих на утримання їх спільної дитини, що є однією з ключових підстав для відступу від рівності часток під час поділу спільного сумісного майна подружжя. Додатковою обставиною, яка дає підстави для відступу від рівності часток, є необхідність несення позивачем значних витрат на утримання будинку, в якому він проживає разом із сином. Зокрема, сплата щомісячної плати за користування комунальними послугами, значні капіталовкладення в утримання будинку в належному стані, зокрема, виконання ремонтних робіт самого будинку та благоустрій прибудинкової території, придбання побутової техніки та будівельних матеріалів, хатнє господарство, ведення побуту - забезпечує позивач самостійно. Указане підтверджується чеками, квитанціями, рахунками-фактурами, гарантійними талонами, видатковими накладними, актами здачі-приймання робіт, інструкціями з експлуатації; та іншими документами, що додані до позовної заяви. Істотною обставиною при визначенні розміру часток у праві власності на спірне майно при його поділі є те, що придбання спірного будинку було здійснено переважно за кошти позивача, які є його особистою власністю. Крім того, під час шлюбу позивачем були зроблені поліпшення будинку, внаслідок збільшилася загальна площа будинку та, відповідно жила площа, його ринкова вартість. Будь-яку участь у благоустрої та поліпшенні самого будинку та прибудинкової території відповідач не приймала. Позивач зазначає, що внаслідок поліпшень будинку, зроблених позивачем, загальна площа житлового будинку змінилась з 49,5 кв.м. на 136,4 кв.м., житлова змінилась з 36,1 кв.м. на 77,6 кв.м. Проте, позивач не має змоги зареєструвати право власності на нові площі без відповідача, яка ухиляється від реєстраційних дій щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, а отже поділу підлягає будинок загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м. У зв`язку з переліченими обставинами, враховуючи, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), позивач вважає, що вказані позивачем підстави та докази є достатніми для відступу від засад рівності часток у власності подружжя під час поділу їх спільного майна, а тому абсолютно обґрунтованою є вимога визнання права власності на 2/3 частки у праві власності на житловий будинок за позивачем та право власності на 1/3 частку у праві власності на житловий будинок за відповідачем. Що стосується іншого нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки, позивач зазначає, що відповідач набула право власності на неї в період шлюбу із позивачем, але внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя (дружині) із земель державної власності (рішення Черкаської міської ради від 31.05.2007 № 2-614 п. 1.1). Державний акт на права власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 143777 від 18.09.2007). Відповідно, ураховуючи норми СК України, положення постанови ВС від 12.08.2020 (справа №626/4/17), це майно належить до особистої приватної власності дружини [PERSON] , яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Проте, на цій земельній ділянці розташований будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Чинне земельне та цивільне законодавство передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України. А тому, позивач просить у даному випадку врахувати принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а також принцип непорушності права власності. Стислий виклад заперечень відповідача Відповідач позовні вимоги визнала частково, а саме, що частки у спірному майні подружжя є рівними, а тому підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання за сторонами по частини спірного майна. У обґрунтування своєї позиції, викладеної у відзиві, посилається на те, що [PERSON] визнає право [PERSON] на 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , так як дійсно вказаний будинок придбано сторонами спору як подружжям під час шлюбу. Так само відповідач визнає право позивача на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 7110136700:03:004:0118 за адресою: [ADDRESS] . Позивач, ставлячи перед судом вимогу про визнання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки, кадастровий номер: 7110136700:03:004:0118 за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна з відступом від рівності часток співвласника посилається на ч. 2, 3 ст. 70 СК України, а саме на перебування на утриманні позивача спільного з відповідачем сина та не прийняття участі в його утриманні відповідачем. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач покладає в основу позовних вимог лише одну з підстав, наведених у ст. 70 СК України, а саме ухилення відповідача від участі в утриманні дитини. Неучасть відповідача в утриманні спільного сина, [PERSON] , [INFO] , позивач обґрунтовує з посиланням на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2021 у справі № 712/6250/21 та від 23.03.2021 у справі № 712/13080/21. Відповідачем надсилалися кошти безпосередньо спільному з позивачем сину як до досягнення повноліття, так і після, підтвердженням чому є скріншоти переказів з додатку Приват24 відповідача. Окрім того, відповідачем, після звернення сина з проханням профінансувати операцію на руці, було перераховано останньому 21000,00 грн., що підтверджується як скріншотом переказу відповідача в Приват24, так і фактом оплати самим сином за набір для проведення операції. Відтак твердження позивача про неучасть відповідача в утриманні сина є безпідставним. У свою чергу, позивачем надаються до суду письмові докази понесення витрат на утримання спільного сина, проте такі документи або не містять доказів придбання таких Товарів/Обладнання саме синові, або видані/оформлені в період спільного проживання, коли сторони разом несли витрати на утримання спільного сина. У той же час позивачем було подано до відповідача позов про стягнення аліментів до досягнення сином повноліття (рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2021 по справі № 712/6250/21). Проте саме через халатність/недбалість позивача, останнім виконавчий лист до виконавчої служби був поданий після досягнення сином повноліття. Відтак, відповідач не ухилялась від виконання своїх обов`язків з утримання сина, а навпаки надавала останньому кошти за його проханням, в тому числі на проведення операції. А несвоєчасне звернення позивача за стягненням з відповідача аліментів не може свідчити про ухилення чи небажання їх стягнення. Це при тому, що відповідач офіційно працювала і за своєчасного звернення до виконавчої служби такі аліменти були б стягнуті. Окрім того, відповідач вважає, що розмір аліментів, який міг би бути стягнутий з відповідача за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2021 по справі №712/6250/21 за період з червня 2021 року по лютий 2022 року (з дати звернення з позовом до суду до дати досягнення сином повноліття), але не був стягнений з вини позивача, не може бути співмірний з розміром частки (1/6 частка), на яку претендує збільшити свою частку позивач у праві спільної сумісної власності подружжя. Позивачем зазначено, що ним особисто придбано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за свої кошти, проте оформлено на дружину. Це не відповідає дійсності, оскільки ці кошти є спільними. Відтак позивач та відповідач мають рівні права на майно, набуте останніми під час шлюбу та спільного проживання як чоловіка та дружини. Відповідно вимога про збільшення частки позивача у спільній сумісній власності подружжя є безпідставною та необґрунтованою. Стислий виклад заперечень позивача на відзиві відповідача У відповіді на відзив позивач зазначає, що заперечення відповідача щодо перебування на утриманні позивача спільного з відповідачем сина, не прийнятті участі в його утриманні, вихованні, духовному та фізичному розвитку відповідачем, повністю спростовується самим фактом спільного проживання позивача - [PERSON] із сином. Як зазначено самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, спільне проживання припинилося наприкінці весни 2021 року, після чого відповідач переїхала до м. Одеса, де проживає і нині. Щодо пересилання відповідачем коштів сину через додаток Приват24, позивач зазначає, що із скріншотів переказів вбачається лише отримувача - [PERSON] , однак не може свідчити про те, що переказ здійснював саме відповідач. Позивач розраховував на добросовісність відповідача на сплату аліментів, на добровільну сплату коштів без примусового стягнення на користь спільного сина. Позиція відповідача щодо неспівмірності розміру аліментів з розміром частки майна, на яку претендує позивач, не має ніякого зв`язку між собою, оскільки аліменти це щомісячні платежі на утримання дитини від того з батьків, хто проживає окремо, а їх несплата у добровільному порядку є самостійною підставою (обставиною) для відступу від засади рівності часток подружжя. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не меншим від половини прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідної вікової категорії. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Стягнуті аліменти згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2021 у справі № 712/6250/21 відповідачем на користь позивача сплачені не були взагалі. Разом з тим, суми переказів, які зі слів відповідача остання здійснювала на користь сина, є набагато меншими від половини прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідної вікової категорії та, відповідно, ніяким чином не може забезпечити повноцінне харчування, утримання, гармонійний розвиток дитини та забезпечення всіх потреб спільного сина. Відповідач стверджує, що жилий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , був придбаний у шлюбі за спільні кошти подружжя, на підтвердження наведеного надає відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб. Проте, у вищезазначеній довідці зазначено лише те, що [PERSON] з 01.01.1999 прийнято на роботу до Черкаської міської поліклініки №2, натомість відсутня інформація про розмір заробітної плати, що, в свою чергу, не може містити в собі підтвердження отримання суми доходу, якого було б достатньо для придбання приватного будинку у місті Черкаси, який був придбаний у березні 2002 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку АЕР № 143634 від 16.03.2002. Відсутність добровільної сплати грошових коштів зі сторони відповідача щодо виконання зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду про стягнення аліментів, свідчить лише про те, що відповідач свідомо ухилялась від їх сплати на користь позивача, спрямованих на утримання їх спільної дитини, що є однією з ключових підстав для відступу від рівності часток під час поділу спільного сумісного майна подружжя. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Сторони у справі та їх спільний син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Соснівським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення від 25.11.2021 у справі № 712/6250/21, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 31.12.2021. Соснівським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення від 23.03.2022 у справі № 712/13080/21, яким позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між сторонами у справі. Шлюб між сторонами зареєстрований 17.09.1998. Рішення набрало законної сили 25.04.2022. Відповідно до листа Центрального межрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) ЦМУ МЮ від 28.09.2023 № 87957, на виконанні ВДВС перебувало виконавче провадження № 69320270 з примусового виконання виконавчого листа № 712/6250/21. 29.03.2023 перевірено матеріали виконавчого провадження № 69320270 та встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем з порушенням вимог ч. 3 ст. 12, п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем пропущено строк на пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження скасована за результатами перевірки. 28.09.2023 державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке разом з оригіналом виконавчого документа направлено стягувачу. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 16.03.2002 [PERSON] придбала жилий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Житловий будинок з прибудовами, які розташовані на земельній ділянці площею 487 кв.м. Право власності на указаний будинок зареєстровано за [PERSON] , що вбачається з листа КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2023 № 46633. На підставі Державного акту серії ЯЕ № 143777 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 520 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:03:004:0118, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 03.01.2023 [PERSON] придбав набір товарів медичного призначення для металоостеосинтезу на суму 34973 грн. 28.01.2022 по 04.02.2022 позивач разом із сином перебував у туристичній подорожі. Судом досліджені медичні документи [PERSON] на проходження ним лікування з 01.01.2023 по 09.01.2023, з 24.07.2023 по 04.08.2023. Також судом досліджені документи на придбання побутової техніки, меблів тощо від 08.10.2020, 24.07.2021, 09.12.2001, 17.10.2009, 25.10.2013, 11.10.2013, 22.03.2007, 14.05.2007, 10.06.2014, 03.01.2017, 12.11.2011, 13.07.2012, 01.10.2010, 02.01.2008, 17.01.2008, 03.12.2006, 02.12.2006, 08.01.2008, 03.07.2010, 06.10.2010. 22.03.2007, 21.04.2007, 27.09.2010, 29.09.2010, 31.08.2008,04.10.2013, 31.08.2009, 21.08.2009, 05.05.2008, 22.07.2009, 28.12.2009, 19.06.2013, 25.09.2013, 30.11.2006, 13.09.2009, 22.06.2008, 09.10.2008 (а.с. 45-54, 57 68, 70), документи на витрати на оформлення проїзних документів (а.с. 55-56, 69). З відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб вбачається перебування відповідача у трудових відносинах з 01.01.1999. Судом досліджені документи про перерахування [PERSON] грошових коштів (а.с. 103-116). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19)). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належали особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд встановив, що майно, яке є предметом спору, а саме житловий будинок, було придбано сторонами у період шлюбу, а тому указане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний житловий будинок придбаний за особисті кошти чоловіка. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження придбання спірного будинку за особисті кошти останнього. Оскільки спір щодо визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності між сторонами відсутній, такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку у розумінні ст. ст. 15, 16 ЦК України. Презумпція спільності майна подружжя не заперечується. Такий висновок викладений в постанові ВС № 2-690/12 від 20.02.2019, провадження № 61-5111св18 (https//reyestr.court.gov.ua/Review/80783073). За таких обставин у задоволенні вимог позивача про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Так само не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності. Так, відповідно до архівного витягу з рішення Черкаської міської ради від 31.05.2007 № 2-614, передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 520 кв.м. по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. А отже, земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, натомість остання не заперечує, що вона належить колишньому подружжю у рівних частках. Крім того, відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Частиною другою статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає, що позивач належим чином не довів, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), що спільний повнолітній син сторін є непрацездатним. Так, надані позивачем докази на придбання побутової техніки, меблів, плитки тощо підтверджують їх придбання у період шлюбу сторін, при цьому не підтверджують як їх придбання за особисті кошти позивача, так і не підтверджують факт ухилення відповідача від матеріального забезпечення сім`ї. Також позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що відповідач ухилявся від участі в утриманні дитини. Так, відповідач у добровільному порядку надавав допомогу спільному сину в період його проживання із батьком. Позивач звернувся за примусовим виконанням рішення суду про стягнення аліментів лише після досягнення сином повноліття. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які він щомісячно ніс на утримання сина. Сторони у справі припинили шлюбні відносини навесні 2021 року, тобто коли їх спільному сину виповнилося 17 років. Отже, син перебував на утриманні позивача менше року, наразі син є повнолітнім і може забезпечувати себе самостійно. Позов також позивачем подано до суду після досягнення сином повноліття, доказів, що син є непрацездатним та перебуває на утриманні позивача, останнім не надано. У постанові ВС у справі № 128/1761/15-ц зазначено, що, встановивши, що на момент розгляду справи судом першої інстанції заборгованість по аліментам погашена, спільна з позивачем дитина досягла повноліття, позивач не зверталась з позовом про збільшення розміру аліментів, а доказів того, що стягнутий судовим рішенням розмір аліментів був недостатнім для забезпечення фізичного і духовного розвитку дитини під час розгляду справи суду не надано, апеляційний суд правильно виходив з відсутності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу\~№ 570/685/19\~та встановив, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Таким чином, суд вважає, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не вбачається, а тому позов підлягає задоволенню частково, шляхом визнання за сторонами у справі у порядку поділу спільного майна подружжя права власності по частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , права власності по частини земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:004:0118 за адресою: [ADDRESS] . У решті позовних вимог слід відмовити. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він діє в інтересах дитини і при збільшенні частки майна враховує, що 1/3 частки майна буде належати сину сторін. Суд зазначає, що сторони у справі як батьки не обмежені у праві розпорядження власним майном, зокрема у праві відчуження, у т.ч. даруванні належних їм часток власному синові. При вирішені питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що і позивач, і відповідач звільнені від сплати судового збору, оскільки є інвалідами ІІ групи, а тому судовий збір слід віднести за рахунок держави (а.с. 7, 97). Що стосується розподілу витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача містять дві окремі вимоги (100%), у задоволенні однієї (50%) відмовлено (визнання майна спільною сумісною власністю), інша вимога задоволена частково (74,62%). Позивачем доведено понесені ним витрати на правничу допомогу, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у сумі 3731, 34 грн.

Outcome: partial