Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] та просить рішенням суду зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на підставі судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від ЗО травня 2023 року у справі № 522/7975/23 з однієї чверті до однієї шостої частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення [PERSON] [INFO] повноліття, тобто до [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2023 року з нього стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду - 24 квітня 2023 року, і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Позивач вважає, що зазначений розмір аліментів підлягає зменшенню, оскільки після розлучення з дружиною їх син [PERSON] проживає по черзі як з позивачем так і з відповідачкою однаковий, рівний проміжок часу. Також, з урахуванням того, що відповідачка не працює, всі трати на дитину несе саме позивач, та виникають розумні сумніви у використанні відповідачкою аліментів за призначенням. Також позивач вказував, що при видачі судового наказу про стягнення аліментів, суду не було відомо що у позивача на утриманні знаходиться непрацездатна та хвора мати - [PERSON] , [INFO] , яка має онкологічне захворювання, та непрацездатний батько [PERSON] , [INFO] , якому 26.06.2023 року була здійснена операція з приводу аневризми, та які потребують постійного лікування, на яке позивач витрачає значні кошти. Ухвалою суду від 18.08.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощено позовного провадження без виклику учасників справи. Учасникам справи встановлено строк на подання заяв по суті справи та з процесуальних питань. У встановлений строк до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов [PERSON] (вхід. № 45676), в якому [PERSON] зазначила, що позивач [PERSON] працює в ТОВ «АТЛАС СЕРВІС ГРУП Україна» за основним місцем роботи з 04 вересня 2014 року по теперішній час. Обіймає посаду «Заступника начальника відділу працевлаштування кадрів закордонного плавання», з окладом штатного розкладу підприємства у розмірі 90\~000,00 гривень, що в 13 разів більше мінімальної заробітної плати в Україні, та цього вистачає на всі потреби позивача, в тому числі і на оплату достатніх аліментів та можливого лікування батьків. Також відповідач вказує, що наразі вона з дитиною проживає в Латвійській республіці у місті Ризі, відповідно до договору оренди житла, плата складає 460 ЄВРО, та комунальні послуги 318 ЄВРО. Відповідач безробітна та підтримує своїх хворих батьків. Відповідачу відомо, що батьки позивача отримують достатню пенсію, та не знаходяться на утриманні сина, який на даний час мешкає за кордоном України, в Латвійській республіці в місті Ризі. Відповідач вважає, що розмір аліментів встановлений судом необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не підлягає зменшенню, у зв`язку з чим просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. 14 вересня 2023 року через канцелярію суду зі сторони позивача надано відповідь на відзив відповідача (вхід. № 49299) та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (вхід. 49300). У відповіді на відзив позивач зазначив, що на даний час, позивач проживає в [PERSON] , вартість оренди квартири в якій проживає позивач та його син [PERSON] , який проживає з позивачем та з відповідачкою рівний проміжок часу, складає 620 ЄВРО, комунальні платежі складають 321.46 ЄВРО, плата за Інтернет 10.82 ЄВРО, щомісячно позивач витрачає на житло де мешкає з сином [PERSON] 1000 ЄВРО. Крім того, всі витрати на утримання сина [PERSON] здійснює лише позивач, якщо відповідачка несе будь-які витрати на сина, позивач повертає їй всю вартість затраченого нею. Крім, витрат на оренду житла, де позивач проживає з сином, він купує йому харчі, одяг, ліки, оплачує його відпочинок, та інше. Тому позивач вважає, що не може вважатися законним та справедливим стягнення з нього на користь відповідачки аліментів саме в розмірі 1/4 від заробітку, нібито на утримання сина [PERSON] , з урахуванням того, що на утриманні позивача знаходяться ще і його важко хворі та непрацездатні батьки, та певні кошти він повинен ще витрачати і на себе. Твердження представника відповідачки, що вказані витрати на утримання сина є додатковими витратами на дитину, та не повинні враховуватися судом, не спроможні. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 25.10.2023 року клопотання сторони позивача про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом учасників задоволено, призначено судове засідання. В судовому засіданні 14.12.2023 року представники відповідача підтримали клопотання про витребування доказів та просили його задовольнити. Ухвалою суду від 14.12.2023 року було витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385; місцезнаходження: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83) підтвердження розміру пенсій [PERSON] , [INFO] (пенсійне посвідчення № [NUMBER] , номер особового рахунку [NUMBER] ) та [PERSON] [INFO] (пенсійне посвідчення № [NUMBER] , номер особового рахунку [NUMBER] ). У судове засідання 18 липня 2024 року сторони по справі не з`явилися. Від представника позивача адвоката Азаркіна В.В. та представника відповідача адвоката Дирдіна О.О. надійшли заяви про проведення судового засідання без їх участі. Треті особи в судове засідання також не з`явилися. В матеріалах справи містяться їх пояснення, в яких вони просили зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з позивача, з до 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Розгляд справи просили проводити за їх відсутності. В ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2022 року шлюб, який був зареєстровано між [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2019 року у Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 276, було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . 24.04.2023 року відповідачка [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно. Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси, у справі № 522/7975/23 від 30 травня 2023 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду 24 квітня 2023 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що син [PERSON] проживає по черзі як з позивачем так і з відповідачкою однаковий, рівний проміжок часу. Також, з урахуванням того, що відповідачка не працює, всі трати на дитину несе саме позивач. У позивача на утриманні знаходиться непрацездатна та хвора мати - [PERSON] , [INFO] , яка має онкологічне захворювання, та непрацездатний батько [PERSON] , [INFO] , якому 26.06.2023 року була здійснена операція, батьки потребують постійного лікування, на яке позивач витрачає значні кошти. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. При цьому, частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину: у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 4 ст. 183 Сімейного кодексу України, якщо після збільшення встановленого законом мінімального розміру аліментів на дитину розмір аліментів, визначений судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, буде менший ніж мінімальний розмір аліментів, передбачений частиною другою статті 182 цього Кодексу, одержувач аліментів має право звернутися до суду із позовом про відповідне збільшення розміру аліментів до платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно із ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Що стосується розміру аліментів, які підлягають встановленню, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування садом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено судам, відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює в ТОВ «АТЛАС СЕРВІС ГРУП Україна» за основним місцем роботи з 04 вересня 2014 року по теперішній час. Обіймає посаду «Заступника начальника відділу працевлаштування кадрів закордонного плавання», з окладом штатного розкладу підприємства у розмірі 90\~000,00 гривень (відповідь на адвокатський запит від 21.04.2023 року). Батьками позивача є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Матері позивача [PERSON] , згідно довідки КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» диспансерно-поліклінічного відділення від 10.05.2016 року, поставлено клінічний діагноз: mts печені, в тканині печені аденокарцинома. Була прооперована 27.01.2015 року, також була повторно прооперована 29.09.15 року, пройшла курс хіміотерапії. Згідно довідки КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» від 12.10.2020 року, з приводу перенесених вищезазначених операцій та наявного діагнозу, рекомендовано дообстеження в КНП «ОООД» та призначенням спеціального лікування. Згідно довідки ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» від 29.01.22 року, [PERSON] знаходиться з 2016 року на обліку ОООД з діагнозом «немелкоклеточний рак правого легкого ТЗМ1М0», знаходиться під наглядом районного онколога, періодично знаходилась на амбулаторному лікуванні на денному стаціонарі ОООД, 16.11.2021 року проведено 4 курси ПХТ. Згідно довідки ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» від 24.01.2024 року [PERSON] знаходиться під наглядом лікарні в поліклініці (ЛП) з 2015 року з діагнозом: гіпертонічна хвороба 2 ст., 2-3 ст. артеріальної гіпертензії ризик 3, гіпертензівне серце, гіпертрофія лівого шлуночка, ангіопатія сітчатки, хронічний крипто генний гепатит, дісметаболічна міокардіострофія. Батько позивача - [PERSON] , згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 503038 від 18.10.2023 року є інвалідом другої групи. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ТОВ «Амбулаторія сімейного лікаря» структурний підрозділ № 5 від 26.01.2024 року, [PERSON] , хворіє з червня 2023 року, проходив лікування в МКЛ № 11 з 23.06.23 року по 25.06.23 року, потім був переведений в м. Київ в ДУ «НПЦЕН» де знаходився на стаціонарному лікуванні з 25.06.23 року по 11.07.23 року. Знаходиться на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря невропатолога. Стан після перенесеного ГПМК за геморагічним типом (18.06.23 року) у вигляді САК на тлі розриву мешковидної аневризми передньої сполучної артерії справа та ГПМК за ішемічним типом у ділянці ПСМА (07.07.23 року), тощо. Потребує стороннього догляду, обслуговування та реабілітації внаслідок порушеної функції ходи. Потребує планової госпіталізації в неврологічне відділення. Також сімейним лікарем призначено медикаментозне лікування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду цієї справи, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом зменшення розміру стягнутих рішенням суду аліментів на дитину сторін до 1/5 частки від доходу позивача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд надіє оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному контексті суд пов`язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стягуючи аліменти у даному розмірі, суд вважає, що вказана сума буде відповідати інтересам малолітньої дитини і не погіршить матеріального стану платника аліментів. Щодо посилань позивача на розмір доходу відповідача, то суд наголошує на тому, що зароблені у законний спосіб гроші є особистим майном цієї особи його особистою власністю. У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві. Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (див. рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів,спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Отже, оскільки ідеологія ст. 1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] .

Outcome: partial