Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

08 липня 2024 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] у місті Брянка Луганської області, що є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. Причиною його смерті стала ракова інтоксикація, рак правої легені. 28 червня 2024 року Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відмовив їй у проведенні державної реєстрації смерті батька у зв`язку з ненаданням документів, передбачених частиною першою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Оскільки заявниця не може надати для реєстрації смерті батька документи встановленого законодавством України зразка, а довідку про причину смерті, лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть видані на території України, яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України та де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, то виникла необхідність встановлення факту смерті її батька у судовому порядку з метою отримання свідоцтва про смерть державного зразка України та оформлення спадщини, що залишилася після його смерті. З наведених підстав, посилаючись на статті 293, 315-318 ЦПК України, заявниця просила встановити факт смерті її батька [PERSON] , [INFO] , уродженця села Вергулівка міста Брянки Луганської області, який помер [INFO] у місті Брянка Луганської області, Україна. Ухвалою судді від 08 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 09 липня 2024 року. Заявниця та представник заінтересованої особи у призначене судове засідання не прибули. Заявниця отримала судову повістку на номер телефону, вказаний у заявці про отримання судових повісток в електронному вигляді, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», у поданому разом із заявою клопотанні просила розглянути справу за її відсутності. Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) отримав копію заяви з додатками та судову повістку через електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу, представник заінтересованої особи [PERSON] просила розглянути справу за відсутності представника відділу, про що направила до суду відповідну заяву. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши письмові докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 02 вересня 1987 року селищною радою міста Брянки Ворошиловоградської області, [PERSON] народилась [INFO] в селищі Вергулівка міста Брянки Луганської області, про що 02 вересня 1987 року складено відповідний актовий запис за № 101. Її батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а. с.11). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, [PERSON] та [PERSON] 30 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 30 жовтня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за №155. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 12). З паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , виданого 02 грудня 2010 року Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області, видно, що [PERSON] , [INFO] , уродженка селища Вергулівка Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13-15). Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 09 грудня 1999 року Брянківським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Вергулівка міста Брянки Луганської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с.17-19). Як убачається із медичного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 червня 2024 року лікарем Брянківської центральної міської лікарні на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , помер [INFO] о 13:00 годині, смерть наступила від хвороби, причина смерті : ракова інтоксикація, рак правої легені (а.с. 22-23). Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим 26 червня 2024 року Брянківським міським відділом ЗАГС на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Брянка, про що 26 червня 2024 року складено запис про смерть № 170249940001000290005 (а. с. 20). Відповідно до довідки про смерть №С-00628, виданої 26 червня 2024 року на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] у місті Брянка, причина смерті : ракова інтоксикація, рак правої легені ( а.с. 21). Заявниця просить встановити факт смерті її батька для отримання свідоцтва про смерть батька державного зразка України та оформлення спадщини після його смерті. Вирішуючи заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд виходить з такого. Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до частин першої, другої статті першої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VII визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. За змістом статті 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом ( частина друга). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану ( частина третя). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року №717-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Луганської області», місто Брянка увійшло до складу Кадіївської міської громади, що розташована в Алчевському районі Луганської області. Як зазначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004 (Розділ II. Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України), уся територія Алчевського району Луганської області є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 07 квітня 2014 року. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23, від 24 квітня 2024 року у справі №334/7625/23. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до частини другої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Як убачається з пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно з пунктом 18 вказаної постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Порядок державної реєстрації смерті регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Так, нормою частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про смерть батька [PERSON] , на непідконтрольній Україні території, заявниця [PERSON] звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію факту смерті особи. Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянув подані документи та на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відмовив у проведенні державної реєстрації смерті (а. с.10). Досліджені судом докази підтверджують факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця селища Вергулівка міста Брянки Луганської області, який помер [INFO] в місті Брянка Луганської області, яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 07 квітня 2014 року. Заявниця не має можливості надати для реєстрації смерті батька документи встановленого законодавством України зразка, оскільки медичне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 10 червня 2024 року та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 26 червня 2024 року видані на території України, яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією та де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення вказаного факту необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть батька державного зразка України та оформлення спадщини після його смерті. За таких обставин суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved