Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту проживання дітей разом із батьком. У поданому до суду позові вказував на те, що 26.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1163. Під час перебування Позивача та Відповідача у шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу, Позивач та Відповідач, а після народження дітей - разом із дітьми, проживали разом, однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Шлюбні стосунки між Позивачем та Відповідачем, та ведення сумісного господарства припинились починаючи з жовтня 2021 року. У зв`язку із цим, [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2022 року по справі № 201/2229/22 було затверджено мирову угоду, укладену для урегулювання спору між [PERSON] та [PERSON] , по цивільній справі № 201/2229/22, за умовами якої сторони домовились, зокрема, про наступне: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 26.12.2009 року, актовий запис за №1163; визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] відмовляється від позовних вимог про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3 500,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Протягом 2022 - 2023 років Сторони жили мирно, Позивач не заперечував проти побачень та спілкування старшого сина разом із матір`ю, як і Відповідач не перешкоджала батьку спілкуватись та бачитись із молодшим сином. Починаючи з 2024 року все різко змінилось. Відповідач без будь-яких причин повністю заборонила молодшому сину, [PERSON] , спілкуватись із своїм батьком, заперечувала проти побачень дитини із батьком. На будь-які пропозиції Позивача виправити ситуацію Відповідач ніяк не реагувала. Крім того, Позивачу стало відомо, що Відповідач збирається виїхати з України на постійне місце проживання в іншу країну та забрати з собою їх сина. За останні роки у Позивача з молодшими сином, [PERSON] , склались дуже теплі, довірливі та приязні стосунки. Батько завжди намагається якомога більше часу проводити з дитиною, займається його фізичним та духовним розвитком. Останнім часом [PERSON] часто просив батька забрати його до себе, на постійне проживання. Так само Позивач виховує та дбає про старшого сина, [PERSON] . Дитина проживає в гарних умовах, має все необхідне для нормального розвитку та навчання. Натомість, Відповідач повністю заперечує проти спілкування та проти постійного проживання молодшого сина разом із батьком, вважає, що дитина має проживати тільки з матір`ю, нехтуючи правами Позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. Позивач вважає, що бажання молодшого сина, [PERSON] , постійно проживати разом із батьком, а не з матір`ю і стало причиною різкої зміни поведінки Відповідача та повної заборони Позивачу у спілкуванні зі своїм сином. Позивач останні роки майже самостійно виховував та утримував свого молодшого сина, забезпечував його всі необхідним, сприяв його інтересам та поглядам. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Позивач має достатній рівень доходів, який дозволяє надати дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Натомість, Відповідач майже не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні молодшого сина, не турбується про його розвиток та навчання. Враховуючи вищенаведене та бажання самої дитини постійно проживати разом із батьком, де для нього будуть забезпечені кращі умови для проживання, розвитку, та буде забезпечене постійне піклування, захист і безпека, вказане і стало підставою для звернення Позивача з позовом до суду. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] та встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка самостійно виховує та утримує двох дітей віком до 18 років - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання. Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі. Відповідачка також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, всі викладені позивачем обставини по справі підтвердила в повному обсязі. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що 26.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1163. Під час перебування Позивача та Відповідача у шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу, Позивач та Відповідач, а після народження дітей - разом із дітьми, проживали разом, однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Шлюбні стосунки між Позивачем та Відповідачем, та ведення сумісного господарства припинились починаючи з жовтня 2021 року. У зв`язку із цим, [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2022 року по справі № 201/2229/22 було затверджено мирову угоду, укладену для урегулювання спору між [PERSON] та [PERSON] , по цивільній справі № 201/2229/22, за умовами якої сторони домовились, зокрема, про наступне: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 26.12.2009 року, актовий запис за №1163; визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] відмовляється від позовних вимог про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3 500,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вказує Позивач та не заперечує Відповідач, протягом 2022 - 2023 років Сторони жили мирно, Позивач не заперечував проти побачень та спілкування старшого сина разом із матір`ю, як і Відповідач не перешкоджала батьку спілкуватись та бачитись із молодшим сином. Починаючи з 2024 року Відповідач без будь-яких причин повністю заборонила молодшому сину, [PERSON] , спілкуватись із своїм батьком, заперечувала проти побачень дитини із батьком. На будь-які пропозиції Позивача виправити ситуацію Відповідач ніяк не реагувала. Позивач також зазначав, що Відповідач збирається виїхати з України на постійне місце проживання в іншу країну та забрати з собою їх сина. Як вказує Позивач, у нього із молодшими сином, [PERSON] , склались дуже теплі, довірливі та приязні стосунки. Батько завжди намагається якомога більше часу проводити з дитиною, займається його фізичним та духовним розвитком. Останнім часом [PERSON] часто просив батька забрати його до себе, на постійне проживання. Так само Позивач виховує та дбає про старшого сина, [PERSON] . Дитина проживає в гарних умовах, має все необхідне для нормального розвитку та навчання. Натомість, Відповідач повністю заперечує проти спілкування та проти постійного проживання молодшого сина разом із батьком, вважає, що дитина має проживати тільки з матір`ю, нехтуючи правами Позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. Вказане не заперечувалось Відповідачем. Позивач останні роки майже самостійно виховував та утримував свого молодшого сина, забезпечував його всі необхідним, сприяв його інтересам та поглядам. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Позивач має достатній рівень доходів, який дозволяє надати дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Натомість, Відповідач майже не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні молодшого сина, не турбується про його розвиток та навчання. Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 визначив, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що останні роки майже самостійно виховував та утримував свого молодшого сина, забезпечував його всі необхідним, сприяв його інтересам та поглядам. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Позивач має достатній рівень доходів, який дозволяє надати дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Просить визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із ним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , а також встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка самостійно виховує та утримує двох дітей віком до 18 років - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дітей. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. На підставі викладеного та

Outcome: approved