Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

[PERSON] \~в особі\~свого представника\~адвоката Коломоєць\~І.В.\~звернувся до\~Ленінського районного\~суду м.Запоріжжя\~ з\~заявою,\~в якій\~просить визнати\~недієздатним [PERSON] ,\~1984\~року народження,\~призначити по\~справі психіатричну\~експертизу з\~метою визначення\~психічного стану\~ [PERSON] \~та призначити\~ [PERSON] \~опікуном [PERSON] .\~ \~ Заявлені вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є особою з інвалідністю першої групи, з дитинства. Він зареєстрований та фактично проживає за адресою [ADDRESS] , разом зі своєю рідною сестрою - [PERSON] та її чоловіком, [PERSON] . Фактичними опікунами [PERSON] були його батьки - [PERSON] та [PERSON] , проте вони померли [INFO] та [INFO] . На теперішній час, піклуванням та доглядом за [PERSON] здійснює заявник [PERSON] . Інших близьких родичів [PERSON] не має. У судовому засіданні заявник підтримав викладені у заяві обставини, просив суд визнати [PERSON] недієздатною особою та призначити його опікуном над недієздатним. Додатково [PERSON] пояснил, що рідний брат дружини є інвалідом з дитинства, має діагноз ДЦП. Він пересувається лише на інвалідному креслі. Внаслідок хвороби погано розмовляє, тому на запитання відповідає за допомогою телефону. Він не може самостійно себе обслуговувати та потребує постійного догляду. Особа яка визнається недієздатною [PERSON] у судове засідання не з`явився з причин фізичної неспрможності бути присутнім в суді. Його представник, адвокат Мєдвєдєва А.В. у судовому засіданні просила суд ухвалити законе та обґрунтоване рішення на підставі наданих пояснень та письмових доказів долучених до заяви. В свою чергу, адвокат особи, яка визнається недієздатною пояснила, що у неї відбулася зустріч з [PERSON] у нього дома. Він має важку форму ДЦП, практично не розмовляє, пересувається в інвалідному креслі. [PERSON] дійсно потребує сторонньої допомоги, але його розумовий стан не викликає сумнівів щодо його відсталості. Тобто, [PERSON] перебуває у свідомості, він продуктивний на контакт, емоційно лабільний. Отже, на думку представника [PERSON] діагноз ДЦП не є тією підставою для визнання особи недієздатним. Що стосується призначення опікунства, представник погоджується з тим, що [PERSON] потребує опіки, але за поданням органу опіки та піклування. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району заперечувала проти задоволення вимог заявника. Обгрунтовуючи свої заперечення представник зазначила, що [PERSON] є неналежною особою для звернення до суду з відповідною заявою. У розімінні ст..296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. Крім того, на думку представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, єдиною підставою визнання особи недієздатною є наявність хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (стаття 39 Цивільного кодексу України). Проте, матеріали справи не містять жодного доказу того, що [PERSON] має хронічні психічні розлади. Висновок лікаря психіатра, який долучений до заяви, доводить, що [PERSON] не має психічних розладів, перебуває у свідомості, контактний. З вищенаведених підстав, визнавати особу недієздатним буде порушенням його прав. З`ясувавши позиції учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на таке. Суд встановив, що заявник [PERSON] (заявник) є чоловіком [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу від 02 вересня 1994 року, серії [NUMBER] . Родинні зв`язки між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] від 27 червня 1975 року, серії [NUMBER] , та свідоцтвом про [PERSON] від 06 грудня 1984 року, серії [NUMBER] , де батькам в обох свідоцтвах зазначені - [PERSON] та [PERSON] . Інших близьких родичів [PERSON] не має. Згідно наданих суду медичних документів, зокрема виписки з історії хвороби [PERSON] , [INFO] , останній проживає за адресою: [ADDRESS] , є інвалідом 1 групи з дитинства безстроково. Має встановлений діагноз: ДЦП, резидульна енцефалопатія, псевдобульбарна дизартрія, грубий спастичний тетрапарез більше виражений у нижніх кінцівках, зі значним порушенням функцій усіх кінцівок, більше виражених у нижніх кінцівках. Двобічна часткова атрофія зорових нервів. З анамнезу захворювання встановлено, що [PERSON] інвалід з дитинства. Перебуває під наглядом невропатолога, сімейного лікаря. Проходить курси санаторно-курортного лікування, курси специфічного лікування на базі неврологічного відділяння ЗОКБЛ (останній стаціонар 2006р), отримує курси судинної та нейропротекторної терапії (останній стаціонар на дому 2020 рік). Після лікування без динаміки. За міжкомісійний період його стан без динаміки (зберігається виражений спастичного тетрапарез, контрактура суглобів нижніх кінцівок. ЗПРР). Об`єктивний стан [PERSON] за медичним висновком середньої тяжкості. Неврологічний статус: у свідомості, продуктивний контакт обмежений, емоційна лабільність. Обличчя симетричне, язик по серединній лінії, дизартрія, ковтання не порушене. Грубий спастичний тетрапарез. Функціональна постава тулуба відсутня, м`язовий тонус підвищений за пірамідним типом. Згинальні контрактури суглобів нижніх кінцівок, клонуси стоп. За висновком лікаря психіатра, [PERSON] психічних розладів не має, перебуває у свідомості, продуктивний на контакт, емоційно лабільний. Стаття 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначає презумпцію психічного здоров`я: кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що "за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Суд звертає увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. Таким чином, недієздатність - втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти "хронічний, стійкий психічний розлад". Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити, у передбаченому порядку, тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Таким чином, межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів. Суттєве ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери психічної діяльності, яке проявляється у неможливості особи усвідомлювати значення своїх дії та (або) керувати ними, може потягнути за собою важливі наслідки правового характеру у вигляді визнання громадянина недієздатним. Виходячи з вищенаведеного, матеріали справи не дають жодних підстав для встановлення тієї обставини, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що при спілкуванні з [PERSON] , останній продемонстрував повне розуміння укладу свого життя, своїх потреб. Чітко відповідав на запитання за допомогою телефону, оскільки йому важко розмовляти внаслідок ДЦП. Проте, зі смартфоном поводиться дуже повільно, що доводить лише той факт, що розумовий стан [PERSON] не викликає сумнівів у його дієздатності. Також, відповідного медичного висновку, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними у вказаній справі немає. Щодо встановлення опіки та визнання заявником, суд зазначає, що оскільки заява про визнання особи недієздатною не підлягає задоволенню, отже відсутні підстави для встановлення опіки. Однак, суд також надав оцінку мотивам призначення опікуном заявника. Відповідно до ч.1ст. 41 ЦК України, над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Згідно ізст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавленні батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до ст.55ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб які не можуть самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Згідно ч.1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Таким чином, зібраними в ході судового розгляду доказами та отриманими показами в судовому засіданні не підтвердився факт доцільності визнання [PERSON] недієздатною особою та призначення опікуном над останнім [PERSON] . Посилання заявника та наданні ним письмові докази, встановленні судом обставини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах закону і не відповідають інтересам недієздатної, а тому заява не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed