Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до Держава Україна в особі ГУНП у Львівській області та головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області третя особа поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №2 Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Воробйов Олександр Валерійович про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що Постановою поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 (Сокальського відділення) Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області третьої особи у справі Воробйова | Олександра Валерійовича від 29.03.2021р. мене притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.І ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., за те, що, нібито, 29.03.2021р. в 02:00 год в м. Сокаль, по вул. Чайковського, 42 керував автомобілем марки Фольксваген Транспортер, д.н.з. [NUMBER] за те, що після зупинки його ТЗ на вимогу поліцейських, не пред`явив їм посвідчення водія, чим, якби, порушив п. 2.1а ПДР. Підставою зупинки його ТЗ надумано цій постанові надумано зазначався не справний стан підсвітки заднього державного номерного знаку, що при підтвердженні складає інший склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.6 ст. 121 КУпАП, але за що позивача до адміністративної відповідальності не притягали у зв`язку з надуманістю цієї підстави зупинки ТЗ. Поліцейський Воробйов О.В. попередив позивача постановою, що у випадку не сплати ним зазначеного штрафу в розмірі 425грн. протягом 15 днів з дня винесення вказаної постанови змушений буде сплатити такий штраф в подвійному розмірі в сумі 850грн. Вважаючи таке притягнення до адміністративної відповідальності безпідставним та незаконним, оскаржив постанову поліцейського Воробйов О.В. у Сокальський районний суд. Рішенням цього суду від 24.09.2021р. (справа № 454/1275/21), за його відсутності, у задоволенні цього позову було відмовлено. Однак, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021р. за апеляційною скаргою це рішення скасовано було задоволено і прийнято нове, яким: - адміністративний позов задоволено -скасовано постанову поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області Воробйова Олександра Валерійовича від 29.03.2021р. серії БАБ № 066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою мене притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.І ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., та закрито справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. -вирішено питання судових витрат. Таким чином, судовим рішення, яке набрало законної сили, підтверджено протиправність дій поліцейського Воробйова О.В. про притягненні позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за адміністративне правопорушення якого невчиняв. Відтак, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп. Ухвалою Сокальського районного суду м.Сокаль від 01.01.2024р. відкрито позовне провадження та призначено справу досудового розгляду по суті. Ухвалою від 22.03.2024 року було закрито підготовче провадження та справу за даним цивільним позовом та призначити до судового розгляду. Представником Головного Управління Національної Поліції у Львівській області було подано відзив в якому зазначено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі - Головне управління Казначейства), розглянувши (отриману 29.02.2024) позовну заяву [PERSON] (далі - Позивач) за позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Казначейства про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заперечує її з наступних підстав. Таким нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) (далі - Порядок №845). Пунктом 35 Порядку №845 визначено, що Казначейство (а не територіальний орган Казначейства) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Разом з цим, слід враховувати позицію Великої палати Верховного Суду викладену у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц щодо необхідності залучення Казначейства чи його територіальних органів при розгляді судами даної категорії судових справ. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Таким чином, належним відповідачем у даній справі є Держава в особі органу яким заподіяна шкода, Казначейство, яке наділене лише повноваження щодо стягнення коштів на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Органи Казначейства в даному випадку можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Сам факт стягнення коштів з державного бюджету не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього, необхідно зазначити, що органи державної виконавчої служби не залучаються до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. В даному випадку Казначейство, виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорій справ. Казначейство не володіє будь-якими фактичними даними щодо предмета спору. Також, залученням органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на нього безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування. По факту, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними належними доказами, які б підтверджували понесення таких втрат та вказували на причино наслідковий зв`язок між завданою шкодою та протиправними діями відносно Позивача. Таким чином, Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної і матеріальної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Враховуючи наведене просить суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. За ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81ЦПКУкраїни, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021р. за апеляційною скаргою це рішення скасовано було задоволено і прийнято нове, яким: - адміністративний позов задоволено -скасовано постанову поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області Воробйова Олександра Валерійовича від 29.03.2021р. серії БАБ № 066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою мене притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.І ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., та закрито справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. -вирішено питання судових витрат. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вищевказаної норми закону діють правила частини 6 статті 1176 Цивільного кодексу України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України). Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Закон) в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 , від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Суд вважає, що між скасуванням постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та завданням йому моральної шкоди є причинний зв`язок, такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, скасування постанов про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Аналогічна норма міститься в частині другій статті 13 Закону, згідно з якою розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень у даній конкретній справі суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування в межах суми 15 000,00 гривень. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Суд вважає доведеним наявність у позивача певних моральних страждань, що виявились у переживаннях через ухвалення незаконних рішень працівниками поліції, а також позивач був змушений докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, шляхом звернення до суду із позовами про скасування неправомірних рішень, докладання додаткових зусиль для закриття проваджень, тобто всі ці фактори тягнуть за собою моральні страждання. При цьому, суд не бере до уваги як докази в підтвердження позовних вимог позивача долучені медичні документи, зокрема, результати молекулярно - генетичного дослідження, результати досліджень крові, протокол ультразвукового обстеження, оскільки з таких не можливо встановити, що саме дії працівників поліції призвели до погіршення певних показників стану здоров"я позивача. В матеріалах справи відсутні докази, наприклад висновки експертиз, проведені уповноваженими особами зі спеціальними знаннями, які б свідчили про те, що погіршення стану здоров"я позивача стало безпосереднім наслідком притягнення позивача до адміністративної відповідальності. У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. При цьому, суд зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). В свою чергу, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Outcome: approved