Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

17 серпня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, який уточнила до проведення підготовчого засідання в справі, про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. В уточненому позові зазначила, що з 30 вересня 1989 року перебувала з відповідачем [PERSON] у шлюбі, який розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року, що набрало законної сили. Сторони є батьками сина [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу сторони та їх син [PERSON] , [INFO] , проживали в квартирі [ADDRESS] , де позивачка була зареєстрована з 21 березня 1996 року по 8 грудня 2009 року. В 1997 році означене житло в процесі приватизації перейшло у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . В 2006 році подружжя за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності, побудували балкон до спірної квартир, внаслідок чого, через здійснення невід`ємних поліпшень квартири, була суттєво збільшена її загальна площа, а також підвищилась вартість нерухомого майна. У відповідності до змісту ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з викладеним позивачка просить визнати квартиру [ADDRESS] предметом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири як на частку в праві спільної власності подружжя та через неможливість поділу нерухомого майна в натурі - про стягнення з відповідача [PERSON] вартості 1/3 частини квартири. Судові витрати, понесені нею, що складаються з вартості судового збору та отримання професійної правничої допомоги, просить покласти на [PERSON] (а. с. 46-48). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. На підставі ухвали суду від 04.11.2022 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. 24 серпня 2023 року за клопотанням представника позивачки в справі призначено судову будівельно-технічну експертизу для вирішення питання про вартість невід`ємних поліпшень, проведених внаслідок ремонтно-будівельних робіт з прибудови балкону (гардеробу) квартири на момент проведення експертного дослідження. В судовому засіданні 22 січня 2024 року представник позивачки підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечують з посиланням на те, що спірна квартира є предметом спільної сумісної власності відповідачів, набутого в процесі приватизації державного майна, тому не може бути об`єктом спільної власності подружжя, а тим більш за рахунок посягання на розмір частки другого учасника права спільної власності [PERSON] , чиє право є непорушним. Хоча сімейним законодавством і встановлено підстави для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало одному з них, внаслідок суттєвого збільшення вартості цього майна у зв`язку із спільними трудовими та грошовими затратами, проте відповідачка не надала жодних фактичних даних про збільшення вартості квартири через спорудження балкону та про розмір цього збільшення. У зв`язку з викладеним просять про відмову в задоволенні позову. В засідання 16 липня 2024 року учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, не з`явились, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило розв`язання спору у їхню відсутність. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмови в його задоволенні з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 30 вересня 1989 року шлюбі, який розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року, що набрало законної сили (а. с. 6). Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя. Як випливає із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як слідує з роз`яснень в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином на тлі презумпції спільності майна подружжя, набутого під час існування шлюбу, законом встановлено і право особистої приватної власності дружини та чоловіка (глава 7 СК України). Як зазначено, до видів майна, що належить подружжю на праві особистої приватної власності відповідно до ст. 57 СК України належить житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24.12.1997 року відповідачі є учасниками права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що приватизована ними Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (а. с. 7). З наведеного випливає, що частка праві спільної власності на спірне житло, що отримана відповідачем [PERSON] в процесі приватизації цього житла, є його особистою приватною власністю, тобто на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим статтею 62 СК України встановлено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Таке майно у відповідності до частини 1 наведеної статті у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться в пункті 5 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року № 7, відповідно до якої будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, а також в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», за змістом якої майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Виходячи з наведеної норми сімейного законодавства і роз`яснень постанов Пленуму Верховного Суду України, підставою для надання майну статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя є істотне збільшення вартості майна за рахунок спільних трудових чи грошових витрат подружжя, а визначальним критерієм при оцінці істотності такого збільшення, на думку суду, є значне підвищення цінності майна як предмету матеріального світу, поліпшення його якісних характеристик, що робить максимально ефективним його використання за призначенням. З урахуванням викладеного предметом доказування в цьому спорі є доведення істотного збільшення вартості квартири, частка в якій належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності, під час існування шлюбу шляхом прикладання спільних трудових чи грошових витрат подружжя або затрат другого подружжя. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що за умови визнання того, що частки учасників спільної сумісної власності є рівними в силу положень статті 370 ЦК України, на долю [PERSON] припадає частина спірної квартири, і саме ця частка за умови доведення зазначених в статті 62 СК України обставин могла б бути визнана об`єктом спільної власності подружжя, а не все житло, як того вимагає позивачка в уточненому позові. Відповідно до ст. 70 СК при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Зміст цього положення закону узгоджується із змістом ст. 372 ЦК України, яка внормовує поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тому за умови доведення означених обставин [PERSON] могла б претендувати на 1/4 , а не на 1/3 частину квартири. Проте суд вживає дієслово «претендувати» в умовному напрямку (могла б претендувати), оскільки позивачкою не доведено ґрунтовність позовних вимог, а саме: значного підвищення цінності житла як предмету матеріального світу, поліпшення його якісних характеристик, що робить максимально ефективним його використання за призначенням, яким є постійне проживання. Однією з засад цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України є змагальність, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Наведене означає, що тягар доведення перед судом переконливості позовних вимог процесуальний закон покладає виключно на сторону, що висуває означені вимоги. В справі, що розглядається, суд

Outcome: dismissed