Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Представник заявниці обґрунтовує заявлені вимоги тим, що [PERSON] , народилася [INFO] в с. Весела Федорівка, Нікопольського (колишнього Томаківського) району Дніпропетровської області, що підтверджується записом в її свідоцтві про народження серії [NUMBER] . Її батьки [PERSON] та [PERSON] . Вона навчалась в Настасівській середній школі Томаківського району Дніпропетровської області, яку закінчила в 1992 році та отримала неповну середню освіту, що підтверджується виданим навчальним закладом, на її ім`я, свідоцтвом про неповну середню освіту серії [NUMBER] та довідкою № 77 від 19.04.2024 року виданою зазначеним навчальним закладом. З народження та до теперішнього часу, заявниця проживає та зареєстрована в [ADDRESS] . Паспорт громадянина СРСР [PERSON] був втрачений. За цей час вона намагалась поновити свої документи, але через певні обставини їй це не вдалось. Тому вона не має реєстраційного номеру облікової картки платника податків, права на отримання пенсії за віком чи соціальної допомоги. При цьому, громадянства іншої держави вона не набувала, паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон не отримувала. З метою отримання паспорта громадянина України, в квітні 2024 року вона звернулась до Томаківського сектору Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з відповідною заявою. Проте, листом за вих. № 1260-211/1260-24 від 26 квітня 2024 року, їй було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи не підтверджено факту належності особи до громадянства України (відсутність підтвердження факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та за станом на 13 листопада 1991 року) та роз`яснено, що факт постійного проживання може бути встановлений лише судом. Представник заявниці [PERSON] - адвокат Івахненко О.О. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності заявниці, при цьому підтримують вимоги в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Тронько К.Б. подав до суду письмові пояснення за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши та дослідивши матеріали справи, вважає, що дана заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , народилася [INFO] в с. Весела Федорівка, Нікопольського (колишнього Томаківського) району Дніпропетровської області, що підтверджується записом в її свідоцтві про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 66, виданого Мирівською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області 08.10.1977 року (а.с.10), та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 000444490566 від 11.04.2024 року (а.с.11). Зі свідоцтва про народження також вбачається, що батьками заявниці є [PERSON] та [PERSON] . Вона навчалась в Настасівській середній школі Томаківського району Дніпропетровської області, яку закінчила в 1992 році та отримала неповну середню освіту, що підтверджується виданим навчальним закладом, на її ім`я, свідоцтвом про неповну середню освіту серії [NUMBER] (а.с.12) та довідкою № 77 від 19.04.2024 року виданою зазначеним навчальним закладом (а.с.13). З народження та до теперішнього часу, заявниця проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується інформацією наданою виконавчим комітету Мирівської сільської ради № 1304 від 12.06.2024 року із доданими копіями листів погосподарської книги із відповідними записами, де вказано, що заявниця проживала разом з батьками (а.с.14-17) та довідкою про місце проживання особи за вих. № 1373 від 19.06.2024 року наданою виконавчим комітетом Мирівської сільської ради (а.с.18). Судом також встановлено, що паспорт громадянина СРСР належний [PERSON] був втрачений. За цей час вона намагалась поновити свої документи, але через певні обставини їй це не вдалось. Тому вона не має реєстраційного номеру облікової картки платника податків, права на отримання пенсії за віком чи соціальної допомоги. При цьому, громадянства іншої держави вона не набувала, паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон не отримувала. З метою отримання паспорта громадянина України, в квітні 2024 року заявниця звернулась до Томаківського сектору Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з відповідною заявою (а.с.8). Проте, листом за вих. № 1260-211/1260-24 від 26 квітня 2024 року (а.с.9), їй було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи не підтверджено факту належності особи до громадянства України (відсутність підтвердження факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та за станом на 13 листопада 1991 року) та роз`яснено, що факт постійного проживання може бути встановлений лише судом. Таким чином, заявниця може реалізувати своє право на отримання паспорту громадянина України лише через звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст. 3 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) проживали на території України. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про громадянство» особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сиди вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Враховуючи, що заявниця на 24 серпня 1991 року була неповнолітньою (14 років) та відповідно до п.10 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 для встановлення належності громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним з них) або іншим її законним представником, подає: а)заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для отримання паспорта громадянина України. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявниця у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації її прав у визначений законом спосіб, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18). Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 цього Закону та дозволяє реалізувати право на отримання громадянства України та паспорта громадянина України та надає можливість реалізувати цивільні права та обов`язки гарантовані Конституцією та Законами України. На підставі викладеного та

Outcome: approved