Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування, в якій просила усунути [PERSON] від права на спадкування за законом та за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] зазначає, що [INFO] померла [PERSON] . Позивач стверджує, що спадкоємцями першої черги після її смерті є вона, як донька померлої та [PERSON] , який є сином померлої. Позивач зазначає, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно серед якого є житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки, які знаходяться за вищевказаною адресою, за кадастровими номерами № 2110945300:01:012:0013 та 21109455300:01:012:0147. Позивач стверджує, що після смерті матері вона звернулась із заявою про прийняття спадщини до Двадцятої Київської державної нотаріальної контори та на підставі вищевказаної заяви було заведено спадкову справу № 494/2008. Позивач звертає увагу суду, що 18 березня 2021 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, прийнятої державним нотаріусом Двадцятої київської державної нотаріальної контори. Позивач наголошує, що відповідно до вищевказаної постанови, державним нотаріусом було їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку [ADDRESS] та земельні ділянки, які знаходяться за вищевказаною адресою з кадастровими номерами № 21109455300:01:012:0013 та 21109455300:01:012:0147, яке належало її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку із наявністю заповіту, посвідченого Ірпінського міського державного нотаріальною контрою Київської області 11 січня 2005 року за реєстровим № 1-51 на ім`я іншого спадкоємця, який є спадкоємцем і за законом. Позивач стверджує, що відповідач підлягає усуненню від права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки [PERSON] не приймав участі в матеріальному забезпеченні матері за її життя, не спілкувався з нею, не брав участі в догляді, не цікавився станом її здоров`я, не відвідував, не вчиняв жодних дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги матері, натоміть вона проживала з матір`ю, вела спільне господарство, доглядала. За таких обставин позивач змушена звернутися до суду з вимогою про усунення від права на спадкування. 10 січня 2022 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. До суду надійшла заява від представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав та просив розгляд справи проводити без їх участі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через оголошення на сайті «Судова Влада України», суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 31 грудня 1966 року Бучанським відділом реєстрації актів цивільного стану Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 31 грудня 1966 року складено відповідний актовий запис № 94, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 31 грудня 1966 року Бучанським відділом реєстрації актів цивільного стану Київської області. [INFO] народилася [PERSON] , яка являється донькою [PERSON] , і, відповідно, спадкоємцем першої черги, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Ленінградскої районної ради депутатів. 19 листопада 2003 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 19 листопада 2003 року складено відповідний актовий запис № 1855, відповідно до свідоцтва про шлюб № [NUMBER] , виданого 19 листопада 2003 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї. [INFO] народився [PERSON] , який являється сином [PERSON] ,і, відповідно, спадкоємцем першої черги за законом, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Бучанським відділом реєстрації актів цивільного стану Київської області. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , у місті Києві, про що складено актовий запис про смерть № 24878, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у місті Києві. 03 березня 2008 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій відмовився від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті його дружини - [PERSON] на користь своєї дочки - [PERSON] . 03 березня 2008 [PERSON] звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначила, що приймає все спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері, [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 13397681 від 03 березня 2008 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою була зареєстрована спадкова справа № 494/2008 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 13397681 від 03 березня 2008 року вбачається, що 11 січня 2005 року [PERSON] було складено заповіт № 8713996, який посвідчений Ірпінською міською державною нотаріальною конторою. 05 липня 2008 року [PERSON] звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати на їх ім`я Свідоцтво про право на спадщину за законом та зазначила, що крім неї, спадкоємцем за законом є чоловік померлої, який відмовився від спадщини на її користь, та син померлої [PERSON] . 15 липня 2008 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належана померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло,виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва 26 лютого 1996 року, згідно з розпорядженням від 26 лютого 1996 року за №834 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 березня 1996 року за № 4010, що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 15495343 від 15 липня 2009 року. Крім того, з матеріалів спадкової справи № 494/08, заведеної Дванадцятою Київською державною нотаріальною контрою, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] вбачається, що 13 травня 2008 року [PERSON] звернувся із заявою, в якій повідомив, що приймає всю спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що 16 липня 2009 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належана померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло,виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва 26 лютого 1996 року, згідно з розпорядженням від 26 лютого 1996 року за №834 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 березня 1996 року за № 4010, що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 20644963 від 16 липня 2009 року. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2165/02-31 від 18 березня 2021 року, виданої Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частинужитлового будинку [ADDRESS] та земельні ділянки, які знаходяться за вищевказаною адресою з кадастровими номерами № 21109455300:01:012:0013 та 21109455300:01:012:0147, яке належало її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку із наявністю заповіту, посвідченого Ірпінського міського державного нотаріальною контрою Київської області 11 січня 2005 року за реєстровим № 1-51 на ім`я іншого спадкоємця, який є спадкоємцем і за законом - [PERSON] . Згідно із заповітом від 11 січня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Запісочною О.А. за реєстровим № 1-57, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті належні їй на праві особистої власності всю частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та приватизовану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповіла своєму синові [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи 23 квітня 2024 на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника позивача, в якому він просить долучити заяву [PERSON] від 24 січня 2024 року, яка посвідчена тимчасово виконуючою обов`язків нотаріуса міста Москва [PERSON] - [PERSON] за № 77/706-н/77-2024-1-104 та заяву про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача [PERSON] від 25 грудня 2023 року. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви 77/706-н/77-2024-1-104 від24 січня 2024 року, [PERSON] просить розглядати справу без його участі та прийняти законне,обґрунтоване рішення. Відповідно до заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі відповідача від 25 грудня 2023 року, [PERSON] просить прийняти рішення, яким усунути його від права на спадкування за законом та за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , однак вищевказана заява нотаріально не посвідчена та не підтверджена доказами, а тому суд відмовляє у прийнятті заяви про визнання позову та не знаходить підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 цього Кодексу визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно з ч. 3 цієї статті не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Виходячи зі змісту вказаної норми закону та відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про перебування [PERSON] ,тобто спадкодавця, у безпорадному стані, зумовленому тяжкою хворобою, факту відсутності можливості забезпечити умови свого життя, звернення до відповідача за допомогою по догляду чи матеріальною допомогою та відмови чи ухилення відповідача [PERSON] від надання спадкодавцеві такої допомоги, а також не надано доказів того, що спадкодавець потребувала такої допомоги. Суд вважає, що сторона позивача у порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, провадження № 61-175сво21: «У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.». На підставі ст.ст. 1216, 1223, 1224, 1241, 1258, 1261 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed