Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.01.2015 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений Договір № 10008009909614 банківського вкладу(депозиту) "Найкращий від Миколая оn-line" у доларах США. Відповідно до п.1.2 цього Договору, сума вкладу складає 550 000,00 доларів США строком до 20.04.2015, на умовах визначених в цьому договорі. 02.03.2015 на підставі постанови Правління Національного банку України за № «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В . Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк». Після введення тимчасової адміністрації, позивачем було отримано 200 000,00 грн відшкодування гарантованої суми. На час звернення до суду залишок грошових коштів не повернутий, а саме 550 000,00 доларів США. Позивач вважає, що залишок неповернутого депозитного вкладу у розмірі 550 000,00 доларів США є матеріальною шкодою завданою внаслідок протиправних дій відповідача та підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.04.2023 матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2023 справу передано судді Головко Ю. Г. 15.01.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва справу прийнято до провадження та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не надав відзив на позов. Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, надала письмові пояснення на позовну заяву, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 20.01.2015 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений Договір № 10008009909614 банківського вкладу(депозиту) "Найкращий від Миколая оn-line" у доларах США. Відповідно до п.1.2 цього Договору, сума вкладу складає 550 000,00 доларів США строком до 20.04.2015, на умовах визначених в цьому договорі. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» та виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Правління Національного банку України 02.10.2015 прийняло рішення № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк». ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов`язань за згаданими договорами не виконав, оскільки розпочато процедуру виведення банку з ринку внаслідок чого позивач не отримав належні йому грошові кошти, не міг ними володіти та розпоряджатися на власний розсуд. Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банка, зокрема, порядок та умови виплати коштів за договорами банківського вкладу у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Статтею 36 цього Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до підпункту 2 частини другої статті 46 цього Закону з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси. Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частини третьої, четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Крім того, ч. 4 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Згідно офіційної відкритої інформації, розміщеної на сайті Національного банку України, яка є загальнодоступною, структура власності Банку виглядає таким чином, що єдиним власником істотної участі Банку є [PERSON] , якому належить 70,61% акцій Банку. Відтак, на думку позивача, грошові кошти не були повернені саме через недобросовісну діяльність Відповідача. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п`ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Така відповідальність не настає обов`язково, а може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі у банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди цими особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою. Доводи позивача про те, що до даних правовідносин слід застосовувати положення частини п`ятої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції спростовуються через недоведеність позивачем підстав, з якими пов`язується можливість застосування цієї норми закону. Крім того, позивачем не доведено вимог позову, зокрема наявності вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме власник істотної участі банку, тобто відповідач, не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. Посилання позивача на те, що головною причино стало невжиття дієвих дій щодо поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності до вимог законодавства України, не є належним та допустимим доказом вини відповідача. Крім того, неправомірні дії та бездіяльність з боку посадових осіб банку, його контролерів, інших пов`язаних осіб можуть завдати шкоди саме банку. Саме банк зазнає збитків у вигляді неотриманих доходів або зменшення ринкової вартості його майна. Таким чином, відсутності доказів, які підтверджують, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до ліквідації банку, заподіяли йому шкоду, розмір зазначеної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань власником істотної участі та заподіяною шкодою, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. Оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed