Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

В липні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-18 т. 1) до відповідача ТОВ «ДТЕК», в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати Наказ відповідача від 04 квітня 2022р. № 39-к «Про призупинення дії трудового договору» в частині, що стосується позивача (далі по тексту - вимога № 1); - поновити з 05 квітня 2022р. дію трудового договору позивача з відповідачем (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення судом рішення по справі (далі по тексту - вимога № 3); - зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу заохочувальні та компенсаційні виплати належні йому за результатами успішного щорічного оцінювання діяльності за 2021р. (далі по тексту - вимога № 4); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають оплаті у разі задоволення позову в розмірі, встановленому судом на підставі поданих протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів (далі по тексту - вимога № 5); - рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допустити до негайного виконання (далі по тексту - вимога № 6). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він тривалий час працює у відповідача, остання посада, яку обіймає позивач з 2019р. є посада менеджера у прямому підпорядкуванні директору з інновацій ТОВ «ДТЕК». 05 квітня 2022р. відповідач, як роботодавець повідомив позивача, як працівника електронним листом, що через неможливість надання роботи на період дії воєнного стану у зв`язку з військовою агресією проти України було призупинено дію трудового договору позивача, на підставі наказу відповідача за № 39-к від 04 квітня 2022р., при цьому роботодавцем було деактивовано та заблоковано робочий ноутбук позивача та закритий доступ до корпоративних програм. В досудовому порядку (23 травня, 15 серпня, 31 жовтня 2022р., 01 лютого 2023р.) позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив роботодавця поновити дію трудового договору, здійснити виплати всіх заохочувальних сум, у зв`язку з його успішною щорічною оцінкою діяльності за 2021р. Проте відповідачем на зазначені листи - звернення надавалися, як вважає позивач формальні листи - відповіді без надання обґрунтованих підстав зупинення дії його трудового договору та не виплати належних позивачу заохочувальних сум. На думку позивача, відповідач, як роботодавець не мав правових підстав для зупинення дії трудового договору позивача, оспорюваний наказ за № 39-к від 04 квітня 2022р. є незаконним, оскільки не відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Однак, позивач неодноразово повідомляв відповідача про можливість виконувати свої трудові обов`язки. Також позивач вважає безпідставними дії/бездіяльність відповідача щодо не виплати йому заохочувальних сум за результатами оцінки його діяльності в компанії за 2021р. Позивачу достеменно відомо, що у відповідача продовжується робота над старими та новими проектами, працівники мають можливість працювати в офісі компанії. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту своїх трудових прав, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 01 листопада 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 200-206 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивачем при обгрунтуванні заявлених позовних вимог здійснюється помилкове посилання на редакцію ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка діяла з 19 липня 2022р., не дивлячись на те, що спірні правовідносини почали існувати 05 квітня 2022р. Також на думку сторони відповідача безпідставними є посилання сторони позивача на коментар Міністерства економіки України до зазначеного Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскілки такий коментар не є нормативно - правовим актом. Також відповідач звертав увагу суду, що жодне звернення позивача в досудовому порядку, не було проігноровано відповідачем, який неодноразово повідомляв позивача, що повномасштабна військова агресія російської федерації суттєво вплинула на господарську діяльність відповідача, зокрема й на цілі інновацій. Доводи сторони позивача, що підрозділ в якому він працював, і далі виконує свої обов`язки, про що свідчить особиста сторінка безпосереднього керівника позивача в соціальній мережі «Linkedin», на думку відповідача є безпідставними, оскільки ця сторінка не є офіційною сторінкою компанії у відповідній соціальній мережі, а тому на думку сторони відповідача вимоги №№ 1-3 не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача № 4, то ця вимога є безпідставною, в силу положень Закону України «Про оплату праці», оскільки заохочувальні виплати не мають системного характеру, в товаристві відсутній внутрішній локальний документ, який би ці виплати регламентував, про що відомо позивачу, а тому виплати відповідних сум (заохочувальних, компенсаційних тощо) є правом роботодавця, а не обов`язком, про що було повідомлено позивача в досудовому порядку на його звернення. 06 листопада 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 165-171 т. 1), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наголошуючи, що відповідачем невірно тлумачаться положення ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; в оспорюваному наказі відповідача відсутні обставини, які виключають можливість роботодавця забезпечити працівника роботою, при цьому відповідачем не враховані сталі правові позиції Верховного Суду з спірних правовідносин. Також сторона позивача звертала увагу суду, що ні в досудовому порядку, ні під час розгляду справи в суді стороною відповідача не повідомлялися про перегляд напрямків своєї діяльності. Як і безпідставними є твердження сторони відповідача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу заохочувальні виплати. 21 листопада 2023р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 176, 177 т. 1), в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, аналогічні підстави, що були ним наведені у відзиві на позов, при цьому наголошував, що є загальновідомими фактом, що внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації в Україні, мало місце постійні масові обстріли енергетичних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, підприємств енергетичного сектору, а тому першочерговими завданнями відповідача було відновлення пошкоджених об`єктів та укріплення вцілілих об`єктів, а не пошук нових бізнес-моделей в енергетичному секторі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених в позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просила суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 04 квітня 2022р. відповідачем було видано наказ № 39-к (а.с. 191 т.1), відповідно до п. 1 якого було призупинено дію трудового договору з позивачем [PERSON] , таб. № 180306 менеджером у прямому підпорядкуванні директору з інновацій з 05 квітня 2022р. у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання роботи на період дії воєнного стану, введеного Президентом України відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Пунктом 2 вказаного наказу було встановлено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору здійснюється в порядку, встановленому ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Судом встановлено, та не оспорювалося представниками сторін в судовому засіданні, що 05 квітня 2022р. позивачу на корпоративну електронну пошту ([INFO]) надійшов електронний лист від дирекції з персоналу, соціального розвитку та екології, яким було повідомлено позивачу про призупинення з ним дії трудового договору (а.с. 19 т.1). З матеріалів справи вбачається, що в досудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача, з листами - заявами (23 травня, 15 серпня, 31 жовтня 2022р., 01 лютого 2023р.), в яких просив роботодавця поновити дію трудового договору, здійснити виплати всіх заохочувальних сум, у зв`язку з його успішною щорічною оцінкою діяльності за 2021р. (а.с. 22-40 т. 1), при цьому позивач зазначав, що у зв`язку з активними бойовими діями в Київській області, він в змозі подати заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку. Як вбачається з матеріалів справи, на вимоги сторони позивача, про припинення порушених трудових прав позивача, відповідачем листом від 02 червня 2023р. за № 01/6-77/2023 було повідомлено, що вторгнення російської федерації на територію України суттєво вплинуло на господарську діяльність відповідача ТОВ «ДТЕК», у зв`язку з чим компанія змушена була переглянути напрями своєї діяльності та суттєво скоротила напрями інновацій. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з вимогами №№ 1-3, позивач зазначав, що відповідачем незаконно було видано оспорюваний наказ, призупинено з ним дію трудового договору і фактично позбавлено його заробітної плати. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, і на час ухвалення рішення суду по даній справі воєнний стан продовжує діяти. Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України. Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі по тексту норми зазначеного Закону будуть наведені, у зазначеній вище редакції) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Положеннями ст. 13 вказаного Закону було передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, зазначеною спеціальною нормою роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Аналогічні висновки, були визначені у постановах Верховного Суду: від 21 червня 2023р. у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023р. у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024р. у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23). В судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, станом на 24 лютого 2022р., в яких проектах, які були на виконанні в дирекції з інновацій відповідача, працював безпосередньо позивач, як і не міг пояснити суду, які трудові (посадові) обов`язки повинен був виконувати позивач. Враховуючи, що у відповідача не затверджувалась посадова інструкція (менеджером у прямому підпорядкуванні директору з інновацій), що унеможливлює встановити дійсний перелік трудових обов`язків позивача. Разом з тим, представник відповідача звертав увагу суду, що на початок повномасштабного вторгнення російської федерації до України, позивачем була завершена участь в тих проектах, в яких він був задіяний. Також представник відповідача звертала увагу суду, надавши суду копії штатного розпису відповідача, наголошуючи, що в компанії відбулося суттєве скорочення штату чисельності працівників, і в тому числі, аналогічних посад, яку обіймає позивач (менеджер у прямому підпорядкуванні директору з інновацій), зокрема, крім позивача в дирекції працювало ще 12 осіб, як повідомляла представник відповідача в судовому засіданні, на аналогічних посадах, 3 них сім осіб звільнилися, ще в квітні 2022р., і 2 особи звільнилися протягом 2022р. (а.с. 192-195, 246-250 т. 1, а.с. 1-3 т. 2). Також представник відповідача звертала увагу суду, що загальновідомим є факт, що внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації в Україні, мало місце постійні масові обстріли енергетичних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, які в тому числі належать відповідачу, а тому першочерговими завданнями відповідача було відновлення пошкоджених об`єктів та укріплення вцілілих об`єктів, а не пошук нових бізнес-моделей в енергетичному секторі. В судовому засіданні представник позивача звертав увагу суду, що відповідачем не наведено обставин неможливості забезпечити позивача роботою, при цьому наголошував, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, відповідач здійснює свою господарську діяльність. Проте, в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, з урахуванням фаху, освіти та професійних навиків позивача, яку роботу він може виконувати, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що дирекція з інновацій виконує свої функції та завдання. До того ж, судом критично оцінюються доводи сторони позивача, що менеджери дирекції з інновацій продовжують працювати, про що свідчить особиста сторінка керівника дирекції з інновацій в соціальній мережі «Linkedin», оскільки ця сторінка не є офіційною сторінкою компанії у відповідній соціальній мережі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було зупинено дію трудового договору позивача, з урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», при цьому судом встановлено, що внаслідок військової агресії рф проти України, мало місце погіршення фінансового стану відповідача, необхідність оптимізації витрат, і структури штату його працівників, яка була суттєво скорочена. Крім того, судом не було встановлено, що на час воєнного стану працівники відповідача продовжували роботу дистанційно, і позивач мав таку можливість, як і не було встановлено можливість відповідача забезпечити позивача роботою. З урахуванням викладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 1, та відповідних похідних вимог №№ 2, 3 від цієї вимоги. Звертаючись до суду з вимогою № 4, позивач зазначав, що відповідачем неправомірно, не здійснено йому нарахування та виплату заохочувальні та компенсаційні виплати, належні позивачу за результатами успішного щорічного оцінювання діяльності за 2021р. Частина 4 ст. 97 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. В судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що у відповідача відсутні, як у роботодавця внутрішні локальні документи, які б регламентували систематичність та порядок нарахування відповідних заохочувальних чи компенсаційних виплат (премія, бонуси, надбавка тощо), при цьому відповідачем, як роботодавцем виносились накази, відповідно до яких позивачу, як працівнику виплачувалась одноразова винагорода, проте ця винагорода не є систематичною, і немає визначення конкретних кількісних показників. Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15 грудня 2021р. по справі № 1840/2970/18 (п. 42, 43 https://reyestr.court.gov.ua/Review/101923134), преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати. Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку. При застосуванні норм права у порядку суд ураховує наступний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 06 квітня 2021р. у справі № 910/10011/19. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Обрання неефективного способу захисту порушеного права, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та спричиненим цим діянням наслідкам, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022р. у справі № 922/3308/20). Зважаючи на характер спірних відносин, суд вважає, що вимога № 4, з урахуванням положень ст. ст. 6, 19 ГК України є фактичним втручанням в господарську діяльність відповідача, як суб`єкта господарювання, оскільки органами управління відповідача не приймалося відповідне рішення (наказ, розпорядження тощо) щодо нарахування позивачу та виплати заохочувальних та компенсаційних виплат за відповідний період часу, при цьому судом враховані висновки Великої Палати Верховного Сулу по справі № 317/2777/17 в постанові від 30 червня 2020р., при вирішенні питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суди мають уникати зайвого втручання у внутрішні питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішеннями відповідних органів товариства. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 4. В силу положень ст. ст. 137, 141, 430 ЦПК України, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог №№ 1-4, то не підлягають задоволенню і вимоги №№ 5, 6.

Outcome: dismissed