Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

01.12.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та періодичних додаткових витрат, посилаючись на те, що 20.11.2011 року у Добромильській міській раді Старосамбірського району Львівської області, вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею у [ADDRESS] . Життя з відповідачем не склалося у їхньому спільному сімейному житті у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння. [PERSON] з ними не проживає та участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Просить: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований Добромильською міською радою Старосамбірського району Львівської області 20.11.2011 року, актовий запис №28, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8000,00 гривень, та періодичні додаткові витрати у розмірі 500,00 гривень, починаючи з 01.12.2023 року і до повноліття дитини. Ухвалою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 04.12.2023 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 10 годину 00 хвилин 11.01.2024 року. 05.01.2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що з грудні 2022 року позивачка по даний час періодично їздила без жодних попереджень до своєї бабусі в [ADDRESS] і поверталася назад. Ці від`їзди і приїзди ні з чим не були пов`язані, вона їхала і поверталася знову. Жодних речей вона не брала з собою і жодним словом не повідомляла про якесь розлучення. Формальною підставою для подання даного позову вважає те, що в листопаді 2023 року бабця [PERSON] була в лікарні, а їхній син був з ним з 20.11.2023 року по 31.11.2023 року. Коли він 31.11.2023 року телефонував до дружити, вона не брала трубку, а згодом між ними відбулася дискусія, в якій позивачка повідомила, що не бажає, щоб він її контролював, тому подає на розлучення. Окрім того вважає, що родичі його дружини намагаються «зламати» їхнє сімейне життя і нашкодити позивачці. Він неодноразово переконував позивачку не псувати їхньому синові дитинство, на що вона відповіла: «Якось буде!». Також, він додав, що їхній син половину часу перебуває з ним, він працює помічником нотаріуса в державній нотаріальній конторі, планує стати нотаріусом, сповідує християнські цінності, живе чесно, дотримується законів, бажає зберегти сім`ю і дати дитині щасливе дитинство. Тому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.23-28). 11.01.2024 року до суду від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що 11 років шлюбу не були щасливими для неї. Відповідач часто принижував її, зловживав спиртними напоями. Зазначила, що даний шлюб суперечить її інтересам та інтересам дитини. Примирення не можливе. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с.56-57). 11.01.2024 року судове засідання відкладено на 09 годину 30 хвилин 30.01.2024 року та на 10 годину 00 хвилин 05.03.2024 року. 09.02.2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло заперечення у порядку ст.180 ЦПК України, в якому він зазначив, що представник позивачки [PERSON] адвокат просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.76-83). Ухвалою суду від 05.03.2024 року надано подружжю [PERSON] \~та [PERSON] строк для примирення протягом одного місяця. Ухвалою суду від 05.04.2024 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 12 годину 00 хвилин 09.04.2024 року, яке відкладено на 10 годину 00 хвилин 21.05.2024 року, на 10 годину 30 хвилин 18.06.2024 року, на 12 годину 00 хвилин 25.06.2024 року та на 12 годину 00 хвилин 03.07.2024 року. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причина неявки суду не відома. В судовому засіданні 05.03.2024 року позовні вимоги не визнавав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті спору. Також просив відмовити в задоволенні вимог позивачки [PERSON] про стягнення витрат на професійну правову допомогу у зв`язку з їх безпідставністю. 03.07.2024 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Шийки І.І., в якому він просив розгляд справи відкласти у зв`язку з його хворобою. Суд, розглянувши подане представником відповідача клопотання, приходить до наступних висновків. Згідно вимог ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) Враховує суд і те, що підставою для відкладення розгляду справи адвокат Шийка І.І. вказував хворобу та надав довідку про візит до лікаря 02.07.2024 року. Однак, підстав неявки в судове засідання 03.07.2024 року, які б суд визнав поважними, представник відповідача не надав. Тому, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Окрім того, цивільна справа №455/2593/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та періодичних додаткових витрат знаходиться в провадженні суду з 01.12.2023 року. Сторонам 05.03.2024 року надавався строк для примирення. 21.05.2024 року судове засідання у справі було відкладено на 10 годину 30 хвилин 18.06.2024 року у зв`язку з клопотанням відповідача [PERSON] 18.06.2024 року судове засідання відкладено на 12 годину 25.06.2024 року у зв`язку з клопотанням відповідача [PERSON] 25.06.2024 року судове засідання відкладено на 12 годину 00 хвилин 03.07.2024 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Шийки І.І. А відтак, суд вважає, що подане представником відповідача на адресу суду 03.07.2024 року клопотання про відкладення судового засідання, спрямоване на затягування строків розгляду справи. Зважаючи на позицію та думку позивачки [PERSON] , яка категорично заперечила проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання та вважала за можливе продовжувати слухання справи без участі сторони відповідача за наявними матеріалами, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази надані сторонами, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Сторони одружилися 20.11.2011 року, зареєструвавши шлюб у Добромильській міській раді Старосамбірського району Львівської області, актовий запис №28 (а.с.6). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини, вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, стали чужими, сімейне життя у сторін не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя та відносини в сім`ї. Згідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на стійке волевиявлення позивачки [PERSON] , та беручи до уваги наведені обставини, які свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та стало неможливим. Також формальне існування шлюбу суперечить інтересам сторін із-за невизначеності їх соціального статусу, неможливості вирішувати особисте життя, а тому шлюб при таких обставинах слід розірвати. Відповідач [PERSON] заперечував факт проживання сина разом з позивачкою [PERSON] , і стверджував, що син живе разом із ним. В той же час судом було зобов`язано сторони надати докази проживання дитини із батьком чи матір`ю. Позивачкою [PERSON] на виконання вимоги суду надано акт факту обстеження фактичного проживання в житловому будинку в [ADDRESS] від 09.04.2024 року. Відповідач [PERSON] будь-яких доказів, які б підтверджували факт проживання сина разом із ним суду не надав. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] проживає разом з сином [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] , але за місцем проживання не зареєстровані (а.с.58). Згідно\~ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 180 СК України\~передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ст. 48 Конституції України\~кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому у частині другій\~статті 182 СК України\~визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік»\~встановлено, що з 01.01.2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563,00 гривні, дітей віком від 6 до 18 років 3196,00 гривень. Аналізуючи зазначені норми закону, суд дійшов висновку, що батьки дитини повинні забезпечити її утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму, встановленого для певного віку дитини, як мінімальної гарантії для збереження її здоров`я та розвитку. При цьому кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно, оскільки обов`язок щодо утримання дітей покладений на обох батьків. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3\~ст. 181 СК України). Згідно ч.1\~ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень\~ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.\~183,\~184 СК України. Відповідно до\~ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] є працездатним, офіційно працевлаштований, проблем зі станом здоров`я немає. Доказів іншого суду не надано. Також суд враховує, що з 01.04.2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 гривень, відтак вказана сума є гарантована державою для виплати. З матеріалів справи вбачається, що відповідач працює на умовах повного робочого дня, тобто отримуватиме щонайменше вищевказану мінімальну заробітну плату. Відтак, враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, особу відповідача, як платника аліментів, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 гривень на дитину, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, з врахуванням обставин справи, доказів наданих сторонами, такий розмір аліментів не є надмірним та буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, їх фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо позовної вимоги позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] в її користь періодичних додаткових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із частиною першою\~статті 185 СК України\~той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу\~статті 185 СК України\~додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. До особливих обставин законодавець відносяться випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати на дитину мають бути викликані особливими обставинами; наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення; ці кошти є додатковими на відміну від аліментів, що стягуються на утримання дитини; у випадку коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково (постанова Верховного Суду України від 13.09.2017 року у справі №6-1489цс17). Разом з тим, суд вважає, що у витратах, понесених при звичайному способі життя, навіть якщо вони і є додатковими, однак не зумовлені вказаними вище особливими обставинами, участь другого з батьків обов`язковою не є. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати, і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19 (провадження № 61-18145св20). Позивачкою [PERSON] не додано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження здійснення нею додаткових витрат. З огляду на вищевикладене, суд в частині стягнення з відповідача додаткових витрат відмовляє. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачка [PERSON] за наявності для того підстав не позбавлена права ставити питання про збільшення розміру стягуваних аліментів зі зміною способу їх стягнення чи без такої зміни, а також вирішувати питання про стягнення заборгованості за аліментами чи діяти в інший передбачений законом спосіб на захист прав дітей. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч. 6ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1073 гривні 60 копійок, а також з нього слід стягнути в дохід держави 1073 гривні 60 копійок судового збору. Згідно\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути в дохід держави 1073,60 гривень судового збору. Щодо стягнення суми інших судових витрат суд виходить з наступного. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано\~ст. 59 Конституції України\~та\~ст.15 ЦПК України. Позивачкою [PERSON] також заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6400,00 гривень. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2\~ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. В даному випадку, заявлений позивачкою розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 6400,00 гривень підтверджується договором про надання правничої допомоги №07-С/23 від 02.12.2023 року, розрахунком-фактуром №1 від 05.03.2024 року, ордер на надання правничої допомоги. Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial