Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача Ца[PERSON] , в якому просить: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 509909963 від 05.02.2020 року, на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є.; 2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 35352173, внесений на підставі рішення державного реєстратора Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 509909963 від 05.02.2020 року; 3) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-1111 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на ім`я [PERSON] ; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53280626 від 24.07.2020 року, на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-1111; 5) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 37459369, внесений на підставі рішення державного реєстратора П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53280626 від 24.07.2020 року; 6) визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що позначений на плані під літерою «Б-1» та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є. проведена реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] на підставі рішення виконкому Ленінської міської ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523, яке не підтверджує набуття права власності [PERSON] на житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] , оскільки в такому не вказано про перехід права власності на сарай гр. [PERSON] , та за відсутності документу, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. З тих підстав вважає, що це рішення державного реєстратора підлягає скасуванню. Свідоцтво про право [PERSON] на спадщину за заповітом [PERSON] належить визнати недійсним, оскільки на момент відкриття спадщини, [PERSON] не належало право власності на житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] . Зазначає, що рішенням виконкому Залізничної Ради народних депутатів від 14.01.1992 року №26 надано [PERSON] у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку житловою площею до 80 кв.м. з огляду на сім`ю з 6-ти осіб: [PERSON] , чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , зять [PERSON] , внучка [PERSON] , в якому зазначено, що в квартирі [ADDRESS] залишається проживати дочка [PERSON] . Вважає, що право власності на цей будинок належить позивачу, оскільки згідно з виданою [PERSON] довідкою Департаменту містобудування ЛМР про погодження прийняття об`єкта будівництва до експлуатації від 30.12.2010 року №257, [PERSON] є забудовником житлового будинку садибного типу по [ADDRESS] . Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом арешту житлового будинку літ. «Б-1» по [ADDRESS] та заборони [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження та розпорядження цим будинком, мотивуючи тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист майнових прав позивача, адже перереєстрація права на спірне майно із відповідача на інших осіб знівелює позитивний ефект від задоволення позовних вимог, оскільки потрібно буде знову звертатись до суду з метою скасування нових рішень про реєстрацію права на спірне майно. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2022 року для розгляду справи визначено суддю Франківського районного суду м.Львова Кузь В.Я. Ухвалою від 18.03.2022 року задоволено самовідвід судді Франківського районного суду м.Львова Кузь В.Я. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2022 року для розгляду справи визначено суддю Франківського районного суду м.Львова Гладишева Х.В., а ухвалою судді від 22.03.2022 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні від 15.04.2022 року суд постановив у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, які свідчать, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна або можливого вчинення будь-яких дій, направлених на його відчуження, тобто недоведено, що невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. 11.05.2022 від представника відповідача адвоката Басистий В.О. на адресу суду надійшов відзив, в якому заперечує проти позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.07.2021 року у справі №465/5325/18 задоволено позов [PERSON] та скасовано рішення виконкому ЛМР від 29.12.2010 року №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку на [ADDRESS] ». Доданий позивачем технічний паспорт від 07.10.2016 року містить недостовірні відомості. Спірний будинок збудований батьком відповідача [PERSON] до 05.08.1992 року на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради трудящих від 13.06.1972 року №523, що підтверджується наявністю такого на плані присадибної ділянки від 10.12.1991 року, який міститься в інвентаризаційній справі, і після його смерті все майно, в тому числі й спірний будинок, за заповітом успадкувала [PERSON] , про що отримала свідоцтво про право на спадщину. Покликаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 10.10.2018 року по справі 557/1209/16-ц стверджує, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.1992 року не підлягають походженню процедури прийняття в експлуатацію, оскільки до того часу така не передбачалась при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Звертає увагу, що 12.06.1972 року профспілковим комітетом Львівської меблевої фабрики «Карпати», де з 1954 року працював [PERSON] , подано звернення до житлового сектору Ленінського райвиконкому з проханням надати [PERSON] дозвіл на закінчення будівництва цегляного сараю по [ADDRESS] . Будівництво будинку Б-1 здійснювалось коштом батьків відповідача: [PERSON] та [PERSON] , яке частково завершено у 1974 році: збудовано кухню, туалет та ванну кімнату, у 1979 році добудовано кімнату, а в 1991 році ще дві кімнати. Будівництво здійснювалось на земельній ділянці, закріпленій за меблевим комбінатом. За результатами інвентаризації нерухомого майна у 1991 році виготовлено технічний паспорт на будинок [ADDRESS] . Відтак, не відповідає фактичним обставинам твердження позивача у заяві від 26.07.2010 року, якою [PERSON] подавала до ЛМР документи на введення будинку в експлуатацію, що спірний будинок збудовано нею без дозволу на виконання будівельних робіт у 2006 році. Відносно рішення виконкому Залізничної Ради народних депутатів від 14.01.1992 року №26 зазначає, що таким нікого в оману не введено, оскільки у відповідності до цього рішення позивач, як і на 1992 рік, так і на даний час, зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 17.05.2022 року задоволено клопотання представника позивача, адвоката Коваль О.Р., витребувано в Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР матеріали реєстраційної справи на будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] , а в П`ятої Львівської державної нотаріальної контори спадкову справу після смерті [PERSON] , та викликано у судове засідання свідків. 31.05.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача [PERSON] зазначає, що рішенням виконкому Ленінської районної ради трудящих від 13.06.1972 року №523 надано дозвіл на переобладнання дерев`яного сараю на цегляний та влаштування у ньому комунальних вигод, а тому це рішення не може вважатися правовстановлюючим документом до реєстрації права власності на будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] . Оскільки, самочинний будинок є допоміжним приміщенням квартири [ADDRESS] і призначається для покращення житлових умов [PERSON] та членів його родини, до яких належить позивач, то реєстрація права власності за відповідачем порушує майнові права позивача. Вважає, що оскільки на момент смерті за [PERSON] право власності на будинок не реєструвалось, то такий об`єкт не може бути предметом спадкування. Звертає увагу, що при реєстрації права власності на будинок за [PERSON] не було подано всіх необхідних документів, а саме документ, що посвідчує правовий режим земельної ділянки під спорудою та документ із місцевої ради про присвоєння поштової адреси. Ухвалою суду від 29.06.2022 року відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача, адвоката Коваль О.Р., про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки представником позивача не доведено і не обґрунтовано, що обставини, які підлягають встановленню за допомогою експертизи та докази, які вимагає витребувати позивач, встановлюють наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування і має значення для вирішення даної справи. 17.10.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, а саме: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 509909963 від 05.02.2020 року, на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є.; 2) скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 03.02.2020 року за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2023959446101, номер запису про право власності: 35352173, проведену державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є.; 3) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-1111 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на ім`я [PERSON] ; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53280626 від 24.07.2020 року, на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-1111; 5) скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 24.07.2020 року за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2023959446101, номер запису про право власності: 37459369, проведену державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Тетяною Миколаївною; 6) визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що позначений на плані під літерою «Б-1» та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Франківського районного суду м.Львова від 29.03.2023 року №713/Р та рішення зборів суддів №1 від 16.01.2023 року, дана справа передана судді Марків Ю.С. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 року. Ухвалою судді від 11.04.2023 року справу прийнято до свого провадження. 27.04.2023\~року представником\~позивача повторно\~подано заяву\~про забезпечення\~позовушляхом арешту житлового будинку літ. «Б-1» по [ADDRESS] та заборони [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження та розпорядження цим будинком, мотивуючи тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист майнових прав позивача, адже перереєстрація права на спірне майно із відповідача на інших осіб знівелює позитивний ефект від задоволення позовних вимог, оскільки потрібно буде знову звертатись до суду з метою скасування нових рішень про реєстрацію права на спірне майно. Ухвалою суду від 02.05.2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, оскільки позивачем не доведено, що невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. 23.06.2023 року представником позивача, адвокатом Коваль О.Р., подано до суду заяву про відвід судді мотивуючи, що суддя Марків Ю.С. розглядала справу №465/5324/18, предмет спору якої був аналогічний тому, що і у даній справі, а саме спір з приводу житлового будинку на [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.06.2023 року заяву про відвід судді Марків Ю.С. від розгляду даної справи задоволено, матеріали справи передано до загальної канцелярії для повторного автоматизованого розподілу. 04.07.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, для розгляду якої визначено суддю Франківського районного суду м.Львова Мартинишин М.О., а ухвалою судді від 08.08.2023 року справу прийнято до свого провадження. 07.12.2023 року на електронну адресу суду від третьої особи державного реєстратора Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є. надішли пояснення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволення позовних вимог. Зазначає, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва відповідно до п.3.2 Інструкції по порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127. Відповідно до п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, а законодавство не передбачало процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Відтак, твердження позивача, що на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] не належало і не могло належати спірне майно в силу закону, не відповідає дійсності, оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно, побудоване до 1992 року є лише підтвердженням (визнанням) державою факту права власності на таке майно, а не створення такого факту. Звертає увагу, що заявником разом із заявою було подано технічний паспорт на індивідуальний (садибний) житловий будинок (літ. Б-1) на [ADDRESS] , де рік побудови вказано 1991 рік, що підтверджує побудову такого до 1992 року, в силу чого підтверджує його прийняття в експлуатацію. Вважає, що рішення виконкому Ленінської міської ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523, технічна документація на будинок із зазначенням адреси, довідка 5-ї нотаріальної контори і витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі є по закону достатніми документами для проведення державної реєстрації спірного об`єкта. 12.12.2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 07.02.2024 року у судовому засіданні протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника позивача та постановив повернутись у стадію підготовчого провадження, а ухвалою витребував від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради матеріали реєстраційної справи на будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] . 27.03.2024 року канцелярією суду зареєстровано заяву представника позивача від 26.03.2024 року про уточнення позовних вимог у зв`язку зі зміною адреси спірного житлового будинку літ. «Б-1» по [ADDRESS] , виклавши такі у редакції: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 509909963 від 05.02.2020 року, на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 05.01.2022 року адреса змінилась на: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є.; 2) скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 03.02.2020 року за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , з 05.01.2022 року адреса змінилась на: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2023959446101, номер запису про право власності: 35352173, проведену державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є.; 3) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 3-1111, видане 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Тетяною Миколаївною після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на ім`я [PERSON] на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1» за адресою: [ADDRESS] , з 05.01.2022 року адреса змінилась на: [ADDRESS] ; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53280626 від 24.07.2020 року, прийняте державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , прийняте державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. за [PERSON] на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1» за адресою: [ADDRESS] , з 05.01.2022 року адреса змінилась на: [ADDRESS] ; 5) скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 24.07.2020 року проведену державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна житловий будинок позначений на плані літерою «Б-1» за адресою: [ADDRESS] , з 05.01.2022 року адреса змінилась на: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2023959446101, номер запису про право власності: 37459369; 6) визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що позначений на плані під літерою «Б-1» та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 04.04.2024 року у судовому засіданні суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про виклик свідків. 31.05.2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , адвокат Коваль О.Р., позов з врахуванням уточнень підтримала повністю із підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та просила такий задовольнити. Зазначила, що спадкодавець [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] , однак згідно з довідкою БТІ від 10.07.2018 року право власності на спірний будинок за [PERSON] зареєстроване не було. У зв`язку з тим, нотаріус у спадковій справі роз`яснила спадкоємцю, що за таких обставин слід звернутися до суду про визнання права власності на будинок, що й було вчинено [PERSON] 21.09.2019 року шляхом подання до Франківського районного суду м.Львова відповідного позову до Львівської міської ради обґрунтовуючи тим, що реалізація її спадкового права в позасудовому порядку неможлива. Разом з тим, відповідачка знайшла можливість позасудового вирішення цього питання та зареєструвала це майно за покійним батьком, у зв`язку з чим 12.11.2020 року ухвалою суду залишено цей позов без розгляду за заявою [PERSON] . Звернула увагу, що рішення виконкому Ленінської міської ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523 не є правовстановлюючим документом, і таким було надано дозвіл на переобладнання дерев`яного сараю на цегляний, який обладнати кухнею, туалетом та ванною з метою поліпшення житлових умов сім`ї [PERSON] , що проживала у квартирі [ADDRESS] . Втім, згідно з цим рішенням спірний об`єкт продовжував залишатися допоміжним приміщенням квартири та не був виділений в окремий будинок, не переведений у житлові приміщення, не вказано про перехід права власності на такий за [PERSON] . Також, технічний паспорт на спірний будинок містить відомості про житлові кімнати, які не передбачені цим рішенням виконкому. При реєстрації права власності на спірний будинок не було дотримано вимог законодавства, оскільки не надано документа про присвоєння адреси за відсутності реєстрації права на земельну ділянку, на якій він збудований. Відтак, будинок не міг входити в спадкову масу. До того ж, у рішенні виконкому Залізничної Ради народних депутатів від 14.01.1992 року №26, яким надано [PERSON] у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку, зазначається, що у квартирі [ADDRESS] , яка складається з кімнати 24 кв.м., а також кухні, ванної кімнати та туалету, облаштованих в результаті переобладнання сараю, залишається проживати позивачка зі сім`єю. Тобто, в обох рішеннях органу місцевого самоврядування йдеться про одні і ті ж приміщення, в яких повинна була залишитись проживати [PERSON] . У 1996 році всі члени сім`ї взяти участь у приватизації квартири [ADDRESS] . Вважає, що спірний будинок є допоміжним приміщенням квартири [ADDRESS] , призначення якого є покращення житлових умов мешканців цієї квартири, яка є єдиним житлом позивачки, натомість відповідачка проживає у будинку, збудованому на земельній ділянці, наданій [PERSON] для покращення житлових умов. Зазначила, що протягом 2013-2019 років довіреною особою [PERSON] , [PERSON] , у спірному будинку проводились будівельні роботи, у 2018-2019 роках там проживав [PERSON] до його виселення відповідачкою. Під керівництвом [PERSON] у спірному будинку встановлено лічильник електроенергії, нову систему опалення, вікна, проведено ремонт даху та димоходу, каналізації, заміну сантехніки, ремонт ванної кімнати та туалету, гідроізоляцію фундаментів, утеплення будинку та інше. Зі слів [PERSON] вказані роботи проведено за кошти позивачки. Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Басистий В.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] зазначила, що після 1972 року, коли мати з батьком перейшли проживати у спірний будинок, у квартирі [ADDRESS] почали влаштовувати вигоди: туалет, ванну, кухня там вже була. З 1984 року у квартирі вже були всі вигоди. У 1979 році батьки вирішили з кухні у спірному будинку зробити кімнату і добудувати маленьку кухню. У 1991 році батько вирішив добудувати ще дві кімнати, у будівництві яких брала участь особисто разом зі своїм чоловіком, купувала цеглу, шифер тощо. Пояснила, що після смерті батька задумувалась як зареєструвати спірний будинок, але все бракувало часу, оскільки доглядала за хворою (лежачою) матір`ю з 2008 року. Мати в квартирі [ADDRESS] не проживала, а здавала таку в оренду на підставі угоди з орендарями. Коли дізналась, що сестра незаконно отримала рішення про прийняття спірного будинку в експлуатацію, зазначивши при цьому, що це вона збудувала цей будинок у 2006 році, вирішила черговий раз звернутися в нотаріальну контору для оформлення права власності за померлим, на що отримала відповідь, що краще з таким питанням звертатися у ЦНАП, де її документи вивчили та підтвердили можливість такої реєстрації, сформували необхідний для цього пакет документів та пояснили, що зареєструвати може будь-який реєстратор в межах Львівської області. При цьому повідомили, що у ЦНАПі реєстрація може тривати до пів року, а районі протягом 10 днів, порекомендували районних реєстраторів і тому звернулась у м. Дрогобич. Представник відповідача доповнив, що завершення будівництва спірного житлового будинку у грудні 1991 року підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи у тих самих розмірах, які є на сьогодні. Третя особа державний реєстратор Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є. в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Втім по справі подала клопотання про слухання справи у її відсутності, позові вимоги не визнає та у прийняті рішення покладається на думку суду. Третя особа державний реєстратор П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Кірілова Т.М. у судове засідання не з`явилася, втім направляла суду листи про розгляд справи без її участі. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності третіх осіб, на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника,\~покази свідків[PERSON] \~та [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., позначений на плані літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 24.07.2020 року державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівського міського нотаріального округу Кіріловою Т.М. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 3-1111, виданого 24.07.2020 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, за відповідачем [PERSON] , розмір частки 1/1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2023959446101, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 30.10.2020 року №230449709, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2020 року №217607463 (том 1, а.с.17, 105). Рішення про державну реєстрацію даного права власності за [PERSON] прийняте 24.07.2020 року державним реєстратором П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., індексний номер 53280626 (том 2, а.с.232). На підставі витягу з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (ЄДЕССБ), серія та номер: AR01:4383-5775-3685-7740 від 24.07.2022 року, та Розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27.09.2021 року №470 (том 2, а.с.246), адресу об`єкта нерухомого майна №2023959446101 змінено на: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 25.03.2024 року №371264661 (том.3, а.с.5-6). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] , позначеного на плані літерою «Б-1», загальна площа 58,4 кв.м., житлова площа 39,9 кв.м., видано [PERSON] як спадкоємцю 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на підставі заповіту [PERSON] , посвідченого 14.12.1999 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., реєстровий №4926 (том 1, а.с.104). Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, житловий будинок належав спадкодавцю на підставі рішення органу місцевого самоврядування, виданого 13.06.1972 року виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів трудящих №523, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.02.2020 року №35352173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2023959446101. Відповідно до заповіту від 14.12.1999 року, посвідченого 14.12.1999 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., реєстровий №4926, [PERSON] на випадок смерті заповів своїй доньці [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право (том 1, а.с.19). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (том 1, а.с.20). Водночас, 05.02.2020 року державним реєстратором Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Наталією Євгенівною прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50990963 (том 2, а.с.217), та 03.02.2020 року зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., позначений на плані літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2020 року №199142344 (том.1, а.с.18). При цьому, підставою виникнення права власності у [PERSON] вказано рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523. Рішенням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523 дозволено [PERSON] , мешканцю квартири [ADDRESS] , переобладнати дерев`яний сарай на цегляний в існуючих межах, в частині якого обладнати кухню, туалет з ванною (том 1, а.с.29). Згідно з технічним паспортом присадибної ділянки по [ADDRESS] від 26.03.1971 року, який міститься в Інвентаризаційній справі на будинок [ADDRESS] (квартал 617), на земельній ділянці розташовано: А. Основні будівлі двоповерховий цегляний житловий будинок корисною площею 109 кв.м.; Б.Допоміжні споруди: цегляний сарай літ. «Б» площею 12,9 кв.м.(3,85 х 3,36), дерев`яний сарай літ. «Б-1» площею 9,0 кв.м. (2,6 х 3,45); цегляний сарай літ. «Б-2» площею 24,2 кв.м. (6,55 х 3,7); дерев`яний сарай літ. «Б-2» площею 5,5 кв.м. (2,4 х 2,3); В. Споруди: паркан 28,7 пог.м, мощення асфальтове 70,6 кв.м. Будинок [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1958 році, а його власником зазначено Львівський меблевий комбінат. Разом з тим, відповідно до Акта біжучих змін, при обстеженні працівниками Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації виявлено, що бувший сарай переобладнано під коридор площею 2,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,3 кв.м. та житлову кімнату площею 14,5 кв.м. За результатами цього обстеження, 04.09.1973 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації складено Поверховий план на споруду літ. «А-1» по [ADDRESS] розмірами 7,9 м х 3,6 м, з відміткою, що приміщення площею 14,5 кв.м. переобладнано під житлову кімнату без відповідного дозволу. Таким чином, переобладнання дерев`яного сараю на цегляний по [ADDRESS] здійснено всупереч Рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523, а саме не в існуючих межах та без дозволу влаштовано житлову кімнату площею 14,5 кв.м., тобто збудовано самочинно. У подальшому, при обстеженні 05.12.1991 року працівниками Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації виявлено самочинно збудований житловий будинок літ. «Б-1», що підтверджується відповідним штампом щодо виявлення самочинного будівництва із відміткою від 10.12.1991 року на Плані присадибної ділянки по [ADDRESS] площею 1201,2 кв.м., а також на Поверховому плані будівлі літ. «Б-1» від 10.12.1991 року. При цьому, відповідно до експлікації внутрішніх площ до плану будинку літ. «Б-1», площа такого становить 58,4 кв.м. та складається з: житлової кімнати площею 18,3 кв.м., житлової кімнати площею 6,7 кв.м., житлової кімнати площею 14,9 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., коридору площею 2,9 кв.м., ванної кімнати площею 3,2 кв.м., кухні площею 7,0 кв.м. Згідно з п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 Міністерством комунального господарства Української РСР та погодженої 15.01.1966 Верховним судом Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі (п.2 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР). Пунктом 3 цієї Інструкції передбачено, що якщо домоволодіння складається з двох або більше жилих будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, такі будинки з приналежними до них надвірними будівлями підлягають виділенню зі складу домоволодінь, як самостійні, з закріпленням за кожним з них окремої земельної ділянки під окремим номером по вулиці, провулку, площі. Коли виділити такі будинки з складу домоволодіння неможливо з технічних причин, що підтверджується рішенням виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, реєстрація цих будинків (їх частин) провадиться в складі домоволодіння. У випадку виявлення будинків, що збудовані самовільно, бюро технічної інвентаризації повідомляє про це виконком місцевої Ради депутатів трудящих для вжиття заходів у відповідності зі ст.105 Цивільного кодексу УРСР, яка застосовується незалежно від часу будівництва будинку (п.24 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР). Аналогічні положення передбачено й п.4.9 Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами обліку документації будинків, затвердженої Наказом Центрального статистичного управління СРСР від 15.07.1985 року №380, що у випадку виявлення самовільно збудованого будинку, бюро технічної інвентаризації повідомляє про це виконком місцевої Ради народних депутатів для вжиття заходів на основі відповідних статей республіканського Цивільного кодексу. Реєстрації самовільно збудовані будинки не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.105 ЦК Української РСР, у діючій на той час редакції, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами. Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Аналогічні норми містить стаття 376 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 (зі змінами) (далі - Інструкція №127), передбачено, що не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року; у разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка (абзац пункту 3.2 розділу 3 в редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 09.08.2012 року №404). Після одержання бюро технічної інвентаризації рішення місцевого органу державної виконавчої влади щодо самочинного будівництва в примітки раніше проставлених штампів уноситься запис номера та дати цього рішення. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року №95 (далі - Порядок №95), документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Пункт 3.2 розділу 3 Інструкції №127 та пункт 3.1. Порядку №95, за своїм змістом встановлюють ретроспективну дію визначених ними правових норм, тобто застосовуються до правовідносин, що виникли до набрання ними чинності. Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року по справі №301/123/15-ц дійшов висновку, що не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. За визначенням, наданим у пункті 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. Відповідно до п. 3.56 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», індивідуальний (садибний) будинок це житловий будинок з присадибною ділянкою та господарськими спорудами, призначеними для одного домогосподарства. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями (ч.1 ст.381 ЦК України). За результатами обстеження 05.12.1991 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на присадибній ділянці по [ADDRESS] виявлено самочинно збудований житловий будинок літ. «Б-1» площею 58,4 кв.м., про що проставлено штамп щодо виявлення самочинного будівництва на плані присадибної ділянки та поверховому плані будинку, а також про це зазначено в акті біжучих змін від 05.12.1991 року. Рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу державної виконавчої влади) щодо виявленого самочинного будівництва по [ADDRESS] сторонами суду не надано. Доказів того, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, була виділена та належала [PERSON] , чи була зареєстрована за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суду не надано. Таким чином, відсутні підстави вважати, що спірний житловий будинок є індивідуальним (садибним) будинком. Крім того, суду не надано доказів того, що виконавчим органом місцевого самоврядування станом на момент реєстрації права власності за [PERSON] приймалося рішення про присвоєння адреси спірному будинку. Також, суд критично оцінює надані сторонами технічні паспорти на спірний будинок (том 1, а.с.26-27, 110-112, 226-227), оскільки такі не містять відомостей про погашення раніше проставлених штампів щодо виявленого самочинного будівництва, а також підтвердження відповідності будинку вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил. За таких обставин, слід дійти висновку, що житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] є самочинним будівництвом, оскільки здійснений без встановленого дозволу, тобто не відповідно до вимог закону, чинного на момент його будівництва. Дані обставини підтвердила допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка повідомила, що проживає у будинку по [ADDRESS] . Із батьками позивачки одночасно поселилися в свої будинки у січні місяці 1958 року і з того часу подружилися. [PERSON] добився, щоб дали дозвіл на будівництво туалету та кухні, бо туалет був дерев`яний на вулиці. Ніяких коштів на будівництво [PERSON] не давала. Працюючи начальником цеху з виробництва меблів [PERSON] будівельні матеріали (цеглу та дерево) на будівництво спірного будинку виписав на роботі, а цемент та інше допомагав йому кращий товариш [PERSON] , який працював прорабом на будівництві, і також допомагав будувати цей будинок. Оскільки, йому ( [PERSON] ) дали там маленьку площу, а зробили більшу, то треба було встигнути до приходу комісії швидко збудувати та накрити (дахом), бо як споруда була накрита, комісія вже не зачіпала. Тому, так і збудували: [PERSON] з робітниками, допомагав її чоловік та чоловік свідка. А пізніше, коли у 1985 році вийшла [PERSON] заміж, вже було мало місця, бо прийшов зять, то [PERSON] сказав, що треба добудувати ще нам буде, і вони до тієї прибудови зробили ще прибудову: одну кімнатку та другу маленьку. Цю другу частину фінансово допомагали будувати батьки зятя. Батьки планували, що будинок на Білогорщі дістається Наталі, а на [ADDRESS] залишається Галині. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2012 року №6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі №557/1209/16-ц. Таким чином, [PERSON] не набув права власності на житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] , оскільки такий є самочинним будівництвом, а рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу державної виконавчої влади) відносно цього самочинного будівництва відсутнє. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила суд скасувати рішення та державну реєстрацію права власності на житловий будинок позначений на плані під літерою «Б-1» по [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] та визнати недійсним свідоцтво [PERSON] про право на спадщину за заповітом на цей, посилаючись на порушення своїх майнових прав. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (п.4 ч.1 ст.3 цього Закону). Відповідно до пункті 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч.1 ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Пунктом 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 року №553), у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5-го серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Також, згідно зі ст.31 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», в редакції від 16.01.2020 року, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено проведення державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця. Для цього подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Згідно з п.14 ч.1 ст.27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Ураховуючи, що [PERSON] , на час звернення із заявою про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] , не мала ні зареєстрованого права власності на земельну ділянку, на якій він розташований, ні рішення виконавчого органу місцевого самоврядування про присвоєння адреси спірному будинку, поданих нею документів було недостатньо для здійснення оскаржуваної реєстраційної дії. Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих законом повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради в галузі житлово-комунального господарства віднесено облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності. Згідно зі ст.40 цього ж Закону виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження. Системний аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради. При цьому, діюче в Україні законодавство чітко не регламентує процедуру присвоєння такої адреси, незважаючи на те, що жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо йому не присвоєно поштову адресу. В той же час, органи місцевого самоврядування не позбавлені можливості затверджувати такі процедури на місцях. Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №441/1625/15-а та від 13.08.2020 року у справі №344/9283/16-а. Зважаючи на наведене, документом, який підтверджує присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси є відповідне рішення виконавчого органу Львівської міської ради, а за відсутності такого надані відповідачем документи для проведення реєстрації права власності на спірний будинок за [PERSON] не свідчить про їх відповідність вимогам, визначеним у пункті 42 Порядку. Не надано відповідачем також і документів, передбачених пунктом 43 Порядку, зокрема документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, та виписку з погосподарської книги, надану виконавчим органом міської ради або відповідною архівною установою. Крім того, рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523, не може вважатися підставою виникнення права власності у [PERSON] на спірний будинок, оскільки такий збудовано саме всупереч цього рішення. Отже, враховуючи, що [PERSON] не набув права власності на житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] у передбачений законом спосіб, за відсутності рішення виконавчого органу Львівської міської ради про присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси, слід дійти висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Мартинюк Н.Є. про державну реєстрацію права власності на спірний будинок та його державну реєстрацію. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. У даній справі суд виходить із того, що відповідач не довела належними і допустимими доказами набуття у передбаченому законом порядку спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок, що виключає можливість визнання за нею права власності на це майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку, однак у даній справі відсутні докази набуття такого права померлим [PERSON] , що виключає можливість спадкування цього майна, а тому підставною є вимога позивача про скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] , виданого [PERSON] на спірний будинок. Крім того, у матеріалах справи відсутній документ, який підтверджував би право власності або право користування спадкодавця на земельну ділянку, на якій розміщений спірний об`єкт нерухомого майна. При визначенні права власності на спірний будинок суд виходить з наступного. Будинок [ADDRESS] належав Львівському меблевому комбінату, введений в експлуатацію у 1958 році. Будинок двоповерховий та складався з 3-х квартир житловою площею 74 кв.м. Рішенням виконкому Червоноармійської райради депутатів трудящих, на основі об`єднаної постанови виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих і бюро Міськкому КП України від 28.12.1956 року «Про заходи забезпечення будівництва одноповерхових, 2-3-х кімнатних двоквартирних житлових будинків [ADDRESS] », за Львівським меблевим комбінатом закріплено земельні ділянки під забудову 14 житлових будинків по [ADDRESS] , що підтверджується архівним витягом від 27.11.2018 року №Ц-2351 (том 1, а.с.120). У квартирі [ADDRESS] був прописаний [PERSON] з дружиною [PERSON] , доньками [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою ЖЕК №20, виданою у червні 1972 року (том 1, а.с.123). Дана обставина підтверджується також і заявою [PERSON] (дружини [PERSON] ), яка зазначила, що квартиру отримали у 1957 році. (том.1, а.с.121). [PERSON] з 1954 року працював у Львівській мебльовій фірмі «Карпати», в 1972 році старшим майстром, що підтверджується довідкою Львівської мебльової фірми «Карпати» від 08.06.1972 року №337 (том 1, а.с.124). [PERSON] з 1959 року працювала також у Львівській мебльовій фірмі «Карпати», в 1972 році комірником, що підтверджується довідкою Львівської мебльової фірми «Карпати» від 08.06.1972 року №338 (том 1, а.с.125). 19.04.1972 року [PERSON] звернувся до Ленінської райради м.Львова із заявою про поліпшення житлових умов, а саме надати дозвіл на влаштування ванної з туалетом шляхом переобладнання балкону або сараю (том 1, а.с.122). 13.06.1972 року виконком Ленінської районної Ради депутатів трудящих розглянув заяву [PERSON] та прийняв рішення №523, яким дозволив [PERSON] переобладнати дерев`яний сарай на цегляний в існуючих межах, в частині якого обладнати кухню, туалет з ванною. Після закінчення робіт подати заявку в бюро техінвентаризації про внесення змін в поверховий план (том 1, а.с.29). У процесі, заводський комітет профспілки фірми «Карпати» звертався до житлового сектору Ленінського райвиконкому м.Львова із листом від 12.06.1972 року №125, в якому просив дати [PERSON] дозвіл на завершення будівництва цегляного сараю, вказуючи, що матеріалом забезпечує фірми «Карпати» (том 1, а.с.30). Свідок [PERSON] , яка проживає у сусідньому будинку по [ADDRESS] , підтвердила, що [PERSON] , працюючи на меблевій фабриці, отримав дозвіл на будівництво туалету та кухні. Будівельні матеріали (цеглу та дерево) на будівництво виписав на роботі, а цемент та інше допомагав йому кращий товариш [PERSON] , який працював прорабом на будівництві і допомагав будувати цей будинок. Оскільки, [PERSON] дали дозвіл на невелику площу, а зробили більшу, то треба було встигнути до приходу комісії швидко збудувати та накрити (дахом), бо як споруда була накрита, комісія вже не звертала увагу на невідповідності. Звернула увагу, що жодних коштів на це будівництво [PERSON] не давала. Надані відповідачем докази (накладні, квитанції тощо) на підтвердження понесених витрат [PERSON] на будівництво спірного будинку (том 1, а.с.252-282), суд оцінює критично, оскільки серед таких міститься, зокрема, Типовий договір-замовлення 1976 року, 1977 року на проведення ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS] , який свідчить, що витрати матеріалів могли скеровуватися саме на ремонт цієї квартири, а не будівництво спірного будинку. 05.09.1973 року [PERSON] звернувся до Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації із заявою про виготовлення техдокументації, на підставі чого проведено обстеження та виявлено, що бувший сарай переобладнано під коридор площею 2,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,3 кв.м. та житлову кімнату площею 14,5 кв.м. (акт біжучих змін). 04.09.1973 року виготовлено Поверховий план на споруду літ. «А-1» по [ADDRESS] розмірами 7,9 м х 3,6 м, з відміткою, що приміщення площею 14,5 кв.м. переобладнано під житлову кімнату без відповідного дозволу, що підтверджується матеріалами Інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] (квартал 617). Тобто, [PERSON] здійснив самочинне будівництво житлової кімнати площею 14,5 кв.м., до того ж перевищив існуючі межі дерев`яного сараю, що не передбачав дозвіл, наданий рішенням Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 13.06.1972 року №523. 21.09.1985 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (том 1, а.с.16). Як повідомила свідок [PERSON] , коли у 1985 році Галина Черкашина вийшла заміж, прийшов зять і здійснено прибудову ще двох кімнат. Цю другу частину фінансово допомагали будувати батьки зятя. Дана обставина підтверджується результатами обстеження 05.12.1991 року працівниками Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації, якими виявлено самочинно збудований житловий будинок літ. «Б-1» по [ADDRESS] площею 58,4 кв.м., про що свідчить відповідний штамп щодо виявлення самочинного будівництва із відміткою від 10.12.1991 року на Плані присадибної ділянки по [ADDRESS] площею 1201,2 кв.м. та Поверховому плані будівлі літ. «Б-1» від 10.12.1991 року, а також про виявлення самочинно збудованого будинку зазначено в Акті біжучих змін від 05.12.1991 року, які містяться в матеріалах Інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] . Разом з тим, 14.01.1992 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова прийнято рішення №26 «Про надання земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво черговикам підприємств району та міськвиконкому», яким для покращення житлових умов [PERSON] надано у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку за умови, що у квартирі [ADDRESS] залишається проживати дочка [PERSON] , сім`я якої 3 особи (том 1, а.с.31). Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.07.2008 року №19530899 (том 1, а.с.40), на цій земельній ділянці збудовано будинок [ADDRESS] ), загальною площею 351,6 кв.м., а право власності на такий зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 13.06.2008 року, де фактично проживає сім`я відповідача, що нею не заперечується. Свідок [PERSON] повідомила суду, що будівництвом будинку на відведеній у с.Білогорщі ділянці займався [PERSON] . Слід зазначити, що квартира [ADDRESS] приватизована згідно зі Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (том 1, а.с.85) і станом на 10.10.2012 року належала на правах спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 10.10.2012 року №35795709 (том 1, а.с.83-84). Станом на 08.11.2018 року квартира [ADDRESS] належить на правах спільної сумісної власності у частці 9/10: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та 1/10 спільної часткової власності [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 08.11.2018 року №144522368 (том 1, а.с.118-119). При цьому, квартира [ADDRESS] відповідачем здається в оренду. Зокрема, з 2009 року до 2019 року квартиру [ADDRESS] орендувала у [PERSON] сім`я [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується заявою останніх від 28.12.2021 року (том 1, а.с.41), які повідомили, що з 2013 року до 2019 року у спірному будинку довіреною особою [PERSON] , [PERSON] , проводились будівельні роботи, а протягом 2018-2019 років він там проживав до виселення [PERSON] . За цей час встановлено лічильник електроенергії, нову систему опалення, проведено ремонт даху, димоходів, каналізації, ванної кімнати та туалету, замінено сантехніку, встановлено нові вікна та двері, проведено демонтаж підлоги її утеплення, гідроізоляцію фундаментів, заміну електрообладнання, утеплення будинку, заміну труб, добудову ще однієї стіни, благоустрій двору та ін. Роботи проводились за кошт [PERSON] . Дані обставини підтвердив й допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомивши, що познайомився з позивачкою [PERSON] у 2011 році, яка розповідала, що раніше було дві сім`ї, вона з чоловіком та дітьми жили у будинку, а інша сім`я проживала у квартирі на другому поверсі та потім переїхала проживати на Білогорщу, тому тут [PERSON] облаштовує будинок і коли повернеться з Канади планує в ньому проживати. Був уповноважений позивачкою на здійснення будівельних робіт у спірному будинку з 2016 року до 2019 року та з 2019 року по 2022 рік. У 2013 році розпочав ремонтні роботи у спірному будинку, зробили ганок, коридор, кімнату та ванну. У подальшому проживав у цьому будинку одноосібно. Оплату будівельних робіт і матеріалів оплачувала позивач. На ремонт, загалом, отримав від [PERSON] від 35 до 40 тис. доларів. Також повідомив, що спірний будинок будувала сім`я [PERSON] : батько зі сусідами, [PERSON] проживала в ньому 30 років. Також, свідки повідомили, що у зв`язку з проведенням ремонтних робіт у спірному будинку, відповідач [PERSON] забирала речі [PERSON] , що не заперечувалось відповідачем і підтверджує факт проживання позивача у спірному будинку. Проведення ремонтних робіт у спірному будинку та їхня вартість підтверджується, зокрема, наявними в матеріалах справи товарними чеками, рахунками, видатковими накладними, а також фотографіями (том 3, а.с.15-54). Як повідомила свідок [PERSON] , батьки сторін планували, що будинок на Білогорщі отримує [PERSON] ( [PERSON] ), а на [ADDRESS] залишається [PERSON] (Крупці). Між тим, 26.07.2010 року [PERSON] звернулась до Львівської міської ради із заявою (вхідний №3-К-15121), в якій просила погодити прийняття в експлуатацію та видати довідку про погодження в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адресою: [ADDRESS] , побудованого без дозволу на виконання будівельних робіт у 2006 році (том 1, а.с.116). 29.12.2010 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] » (том 1, а.с.24), яким погоджено прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на [ADDRESS] , який збудувала громадянка [PERSON] . Зобов`язано Департамент містобудування протягом п`яти робочих днів підготувати та видати у встановленому порядку довідку про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на [ADDRESS] , а громадянці [PERSON] звернутися в інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для оформлення і отримання сертифіката відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на [ADDRESS] . 31.12.2010 року департаментом містобудування Львівської міської ради видано [PERSON] довідку №257 про погодження прийняття об`єкта будівництва до експлуатації (том 1, а.с.24), в якій зазначено, що [PERSON] є забудовником приватного житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] . Крім того, 11.12.2018 року Постійна комісія з питань землекористування Львівської міської ради за зверненням [PERSON] від 23.11.2018 року №3-К-122590, прийняла рішення про надання [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] . Згідно із п.2 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~22\~грудня 1995\~року №\~20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист права\~приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.292 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №82614016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/1). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України\~свідчить,\~що по\~своїй суті\~такий спосіб\~захисту як\~визнання права\~може застосовуватися\~тільки тоді,\~коли суб`єктивне\~цивільне право\~виникло і\~якщо це\~право порушується\~(оспорюється\~або не\~визнається)\~іншою особою\~(див.,\~зокрема,\~постанову Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Другої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду від\~21\~вересня 2022\~року в\~справі №\~127/23627/20\~(провадження\~№ 61-17025св21),\~постанову Верховного\~Суду у\~складі Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід визнати за позивачем право власності на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., що позначений на плані під літ. «Б-1» та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі\~ст.5\~ЦПК України\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09.12.1994 року №18390/91, §29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27.09.2001 року №49684/99, §2). Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що було порушено права та законні інтереси позивачки, а в інший, крім судового захисту, спосіб та з метою відновлення порушеного права власності позивачки, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 7\~523,60 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: approved