Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

26 червня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] поділ спільного майна нерухомого майна шляхом визнання права власності на його частку, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 28 грудня 1991 року. Від спільного життя мають двох повнолітніх дітей. На даний час вони з чоловіком проживають окремо та мають намір розірвати шлюб. За час шлюбу вона разом із відповідачем за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, 17 жовтня 2003 року посвідченого державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори Ковальовою Л.Б. та зареєстрованому в реєстрі правочинів за №1902, купили житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок було зареєстровано за відповідачем, який на теперішній час категорично не визнає право власності за позивачкою на частину спірного будинку та відмовляється зареєструвати право спільної сумісної власності. Посилаючись на те, що вказаний вище житловий будинок був придбаний під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності та при поділі спільного майна подружжя частки є рівними, [PERSON] просить визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами. 27 червня 2024 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 10:30 год 15 липня 2024 року (а. с. 34). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Нестеренко М.В. у підготовче засідання не прибули, останній направив заяву про його проведення без їх з позивачкою участі. Також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у випадку наявності підстав не заперечує проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не прибув, подав заяву, у якій просив провести засідання без його участі. Також зазначив, що позов визнає повністю, просив ухвалити рішення в підготовчому засіданні. Згідно з частинами 3 4 статті 200 ЦПК Цукраїни за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що представник позивачки позов підтримав, відповідач позов визнав повністю, визнання останнім позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси як позивачки, так і відповідача, тому суд важає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 28 грудня 1991 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а. с. 12). 17 жовтня 2003 року, тобто під час шлюбу сторін у справі, на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] був придбаний житловий будинок [ADDRESS] з господарчими, побутовими будівлями та спорудами (а. с. 13-14). Право власності на зазначене вище домоволодіння було зареєстровано за [PERSON] та на нього виписано технічний паспорт (а. с. 15-16, 21-22). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зареєстрована у спірному будинку, але фактично там не проживає у зв`язку з загрозою бойових дій. Згідно із частиною першою\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Дані положення кореспондуються в\~статті 328 ЦК. Статтями\~15,\~16 ЦК,\~статтею 4 ЦПК\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Відповідно до пункту 1\~Прикінцевих положень СК України\~цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті\~58 Конституції України), норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися\~КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими\~СК України. Відповідно до\~статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин\~(придбання спірного домоволодіння), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить\~стаття 60 СК України). Відповідно до\~статті 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою\~статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях\~60,\~70 СК України,\~статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтями\~70,\~71 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У справі, яка розлядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Отже, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок\~з господарчими,\~побутовими будівлями\~та спорудами,\~розташовані за\~адресою:\~ [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , їх частки є рівними. Тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, залишивши право власності на 1/2 його частку за [PERSON] . Оскільки відповідач позов визнав повністю, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України з нього на користь позивачки слід стягнути сплачений нею при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 605,60 грн. З державного бюджету позивачці слід повернути 605,60 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved