Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

21.03.2024 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить задовольнити його позов про визнання (підтвердження) його права на однокімнатну житлову квартиру [ADDRESS] , яка з 10.07.1992 за законом стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що однокімнатна квартира [ADDRESS] , набула статусу індивідуально визначеної речі (об`єкту права) з 10.07.1992, коли дружина позивача - [PERSON] підписала з представником виконавчого комітету Охтирської міської Рад народних депутатів (продавцем об`єктів державного житлового фонду) договір купівлі-продажу цієї квартири з державного житлового фонду, де ця квартира була невід`ємною часткою всього будинку (основної речі). В той час діяла Постанова РМ УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 №142. Гроші на викуп квартири надав позивач, бо власного заробітку дружина на той час не мала, оскільки знаходилася у додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною. У позивача ж були гроші, зароблені під час роботи в радянських військах за кордоном. Вказана квартира, яка стала об`єктом права приватної власності, за законом є спільною сумісною власністю подружжя Нестеренків, бо купувалася одним із подружжя під час шлюбу, офіційно зареєстрованого в відділі РАЦС Охтирського міськвиконкому. Так як із заявами до суду про поділ спільно нажитого майна (квартири) чи про визнання її особистою власністю одного з подружжя на підставі ст. 28 КпШС ні позивач, ні його дружина [PERSON] не зверталися, тому передбачені законом його права на таке майно не припинялися і підлягають підтвердженню судом. Відповідно ж до висновку ВП ВС у справі №372/504/17 виконавчий комітет Охтирської міської ради не є тією особою, яка вправі спростовувати наявність у позивача права спільної сумісної власності подружжя на вказану вище квартиру. Однак виконавчий комітет Охтирської міської ради не визнає за ним права на цю квартиру, як на спільну сумісну власність подружжя, бо вважає себе особисто її законним приватним власником, починаючи з 27.05.1997, коли [PERSON] підписала без його згоди договір дарування у державну власність цієї купленої подружжям 10.07.1992 однокімнатної квартири. Дізнавшись про підписання такого договору позивач подав у 1998 році до суду позов до [PERSON] з вимогою визнати такий договір недійсним з однієї лише підстави, що не було його згоди на укладання такого договору (цивільна справа №2-31/2001). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 18.07.2001 у справі №2-31/2001 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , на думку позивача, з формальних міркувань, незважаючи на те, що відповідачка [PERSON] позов визнала, а свідки-сусіди під присягою засвідчили факт постійного проживання подружжя Нестеренків у спірній квартирі однією сім`єю під час її купівлі у 1992 році. В своїй позовній заяві у справі №2-31/2001 він не вказував на недоліки змісту договору дарування від 27.05.1997. Державна юридична особа виконком Охтирської міської Ради народних депутатів могла бути обдарованою стороною при укладанні договору дарування від 27.05.1997, якби в договорі були зазначені юридична адреса і код ЄДРПОУ цієї юридичної особи, чітко зазначено кому дарується квартира (державі чи установі, яка була суб`єктом господарювання), та якби представник, який діяв за дорученням третьої особи (Охтирської міської Ради) мав нотаріальну довіреність на право укладання договору, що потребує нотаріальної форми посвідчення з чітко прописаними повноваженнями. Але, як вбачається з тексту цього договору, представник виконкому міської Ради народних депутатів Сиротін В.П., підписуючи такий договір, не мав необхідних повноважень для його підписання від імені виконкому Охтирської міської Ради народних депутатів, бо мав лише видане Охтирською міською Радою звичайне доручення прийняти квартиру від [PERSON] . За законом таке доручення не прирівнювалося до нотаріальної довіреності. Тому, на думку позивача, договір дарування від 27.05.1997 не набув юридичної сили в момент його підписання [PERSON] , бо дії представника [PERSON] не були схвалені ні Охтирською міською Радою, ні виконком Охтирської міської Ради народних депутатів, як цього вимагав закон (ст. 63 ЦК УРСР), а також не підписаний належним представником юридичної особи договір є неукладеним юридичною особою. Зазначає, що текст договору дарування від 27.05.1997 не відповідав вимогам Закону України «Про нотаріат» (в редакції 1993 року) та Інструкції, затвердженої Наказом МЮ від 14.06.1994 №18/5, бо обдарована сторона взагалі не зазначена, до того ж, нотаріус [PERSON] не роз`яснював дарувальниці її права і обов`язки, не попереджав про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їй на шкоду, не зробив у договорі відмітки про перевірку сімейного стану дарувальниці, договір не завірений номерною печаткою державного нотаріуса. Укладання виконкомом Охтирської міської Ради народних депутатів, як юридичною особою, угод про безоплатне чи по заниженій вартості придбання у 1997 році житлових квартир у особисту приватну власність органу місцевого самоврядування, зареєстрованого в якості господарюючого суб`єкту (юридичної особи), суперечило встановленим цілям діяльності такої особи, та Закону України «Про власність». ЦК УРСР (стаття 49) визнавав такі угоди недійсними і оскарження їх в суді не вимагалося. Крім того, відповідно до відповіді керуючого справами виконавчого комітету станом на 01.01.2008 спірна квартира у відповідача не обліковувалася, ще 23.03.2001 всі договори, які укладалися виконкомом Охтирської міської Ради народних депутатів за період 1995-1997 р.р., інвентаризаційні описи, акти приймання-передачі та бухгалтерські звіти були списані, а Протоколом №1 експертної комісії державного архіву передані на знищення через відсутність потреби. Тому вважає, що відмова юридичної особи «Виконком Охтирської міської Ради народних депутатів» відображати на своєму балансі спірну квартиру, як свою власність (зберігати і утримувати її), зняття її з балансу та списання, свідоме знищення свого правовстановлюючого документу на квартиру, засвідчили відмову від права власності цієї юридичної особи на квартиру, що дарувалася згідно договору дарування від 27.05.1997. Виконком Охтирської міської Ради народних депутатів відмовився від права власності на квартиру 23.03.2001, тобто ще до прийняття Тростянецьким районним судом рішення від 18.07.2001. У відповіді в.о міського голови [PERSON] дату знищення договорів за 1996-1998 р.р. зазначено як 15.01.2003. Тобто, на думку позивача, дублікат договору дарування від 27.05.1997 був 05.06.2002 отриманий відповідачем незаконно і недобросовісно, бо оригінал до 15.01.2003 не був ще втраченим (знищеним з-за відсутності потреби). Від будь-яких прав на квартиру міськвиконком відмовився сам, знищивши всі документи по ній включаючи договір дарування за 1997 рік. 21.03.2024, 16.04.2024, 23.04.2024 та 25.04.2024 ухвалами Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві визначений законом строк для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали. 08.05.2024 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 23.05.2024 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 17.06.2024 відповідач подав відзив на позов у якому зазначив про повне не визнання заявлених позивачем вимог. У відзиві зазначив про те, що позивачем не вказується про наявність судових рішень з приводу зазначеного нерухомого майна, якими надана оцінка та повністю спростовані його доводи про наявність права на вказане житло. У відповіді на відзив віз 24.06.2024 позивач вказує на хибність тверджень сторони відповідача про преюдиційність фактів встановлених попереднім судовими рішеннями та об`єктивність доводів наведених ним у позові. Позивач до суду не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Відповідно до договору від 10.07.1992, укладеного між виконкомом Охтирської міської ради народних депутатів в особі юрисконсульта ВЖКГ Охтирського міськвиконкому Сиротіна В.П. (Продавець) та [PERSON] (Покупець) та зареєстрованого в реєстрі за №100, Продавець продав, а Покупець купив квартиру, яку він займає, що складається з одної кімнати загальною площею 30,1 кв.м., в тому числі жилою 17,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 27.05.1997, зареєстрованого в реєстрі за №885, [PERSON] подарувала, а виконком міської Ради народних депутатів від імені якого діє [PERSON] за дорученням, виданим Охтирською міською радою, прийняв у дар однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22.04.1987, з 22.04.1987 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі квартира [ADDRESS] , була зареєстрована Охтирським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві комунальної власності за виконавчим комітетом Охтирської міської ради народних депутатів (вчинено запис до реєстрової книги №73 за реєстровим № 10205 від 05 червня 2002 року). Із наданих стороною відповідача копій судових рішень про які позивач не вказав у поданому ним позові вбачається наступне. Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 18 липня 2001 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2001 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Охтирського міськвиконкому про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , були залишені без задоволення. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 01 березня 2002 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] відмовлено. Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 18.07.2001, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10.10.2001 та ухвалою Верховного Суду України від 01.03.2002. мотивовано тим, що під час знаходження відповідачки на квартирному обліку, вона претендувала на отримання 3-х кімнатної квартири, але такої квартири у наявності не було і при виділенні 4-х кімнатної квартири вона подарувала однокімнатну квартиру виконкому. Такі умови були вигідними для відповідачки, а тому вона і уклала даний договір. Також суд дійшов висновку, що сторони навмисно створили вказану ситуацію з метою незаконного збагачення за рахунок держави, так як сім`я із п`яти чоловік була забезпечена житлом загальною площею 56,4 кв.м. Рішенням суду від 18.07.2001 встановлено, що письмових доказів щодо надання [PERSON] коштів на викуп квартири [ADDRESS] суду не надано. Також суд дійшов висновку, що подружжя [PERSON] не набули взаємного права на державний житловий фонд з тих підстав, що не були фактично членами сім`ї один одного, тому що кожен з них проживав за місцем своєї прописки, у своїх окремих квартирах, не вели сімейного бюджету, як члени сім`ї, а лише підтримували тимчасові стосунки. Жодний із них не мав претензій один до одного як на час купівлі квартири так і на час дарування квартири. Також встановлено, що відповідачка [PERSON] на той час ніде не вказувала на те, що [PERSON] мав якесь відношення до купівлі квартири чи якісь претензії до вказаного житла. Аналогічна позиція викладена у рішенні суду по справі №2-1/2012. \~ \~ \~ \~Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10.10.2001 встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] при фактично припиненому шлюбі з [PERSON] , а отже є її особистою власністю. \~ \~ \~ \~Мотивуючи рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі №2-1 від 12.10.2012, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21.03.2013, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014, суд зазначив, що у судовому засіданні було достовірно встановлено, що між сторонами договору було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору. [PERSON] попередньо звернувшись до БТІ з приводу відчуження належної їй на той час квартири [ADDRESS] із замовленням видати довідку-характеристику для її відчуження та отримавши зазначену довідку та технічний паспорт на квартиру із власної волі уклала зазначений договір. Остання усвідомлюючи вимоги чинного законодавства щодо необхідності передачі у державну власність належної їй на праві власності квартири та маючи бажання поліпшити житлові умови шляхом отримання ордеру на квартиру більшої площі, свідомо погодилась на укладення зазначеного договору. Відповідність волевиявлення позивачки на укладення зазначеного договору її волі підтверджується підписом останньої у нотаріально посвідченому договорі. У подальшому, позивач [PERSON] подарувавши квартиру органу, що здійснює поліпшення житлових умов, скористалась зазначеним правом, отримала ордер та вселилась у квартиру значно більшої площі. Виконком Охтирської міської ради виконав свій обов`язок по видачі ордера на житлове приміщення. Після цього [PERSON] разом з іншими членами сім`ї приватизувала її. Крім того, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.07.2019 по справі №583/356/18 залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 18.11.2019 [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову до Сумського обласного державного нотаріального архіву про скасування виданого 22.03.2016 дублікату договору дарування житлової квартири. Також рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі №583/1576/17 від 12.02.2018 були залишені без задоволення позовні вимоги [PERSON] , який просив скасувати або визнати недійсним рішення державного реєстратора Тростянецької міської ради Сумської області Манченко О.О. про державну реєстрацію права власності на житлову квартиру [ADDRESS] , за Виконавчим комітетом Охтирської міської ради у формі комунальної власності у зв`язку з незаконними і протиправними діями відповідача. Вказане рішення було залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018. Охтирським міськрайонним судом розглядалася справа № 583/1668/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Охтирської міської ради про встановлення факту сумісного проживання з веденням спільного господарства та визнання права власності на спільне майно подружжя. Рішенням суду позов залишено без задоволення. Постановою Сумського апеляційного суду від 26.05.2020 по справі № 583/1668/16-ц мотивувальну частину рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 лютого 2020року змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а саме посилаючись на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2001 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2001 року вказала, що [PERSON] не доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами факту того, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана ним разом з [PERSON] , як подружжям, що давало би підстави дійти висновку про те, що на неї поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Також, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання сторін за період з 10 липня 1992 року, тобто, з моменту купівлі квартири і до 27 травня 1997 року, тобто, до моменту укладення договору дарування [PERSON] , так як обставини відсутності між сторонами сімейних відносин встановлені також рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2001 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2001 року та ухвалою Верховного Суду України від 01 березня 2002 року, а також беручи до уваги той факт, що 15 серпня 1995 року шлюб між сторонами було розірвано. Що стосується позовних вимог в частині встановлення факту поживання однією сім`єю за період з 27 травня 1997 року, тобто, з моменту відчуження відповідачем спірної квартири і по теперішній час, то з огляду на обставини того, що суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, однак, як вбачається з матеріалів справи, у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на спірну квартиру та про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності судом було відмовлено, тому відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю за вказаний вище період. До того ж, позивач у порушення вимог п. 1 ч. 1 ст.\~318\~ЦПК України не вказав, з якою метою йому необхідно встановити вказаний факт. Згідно частини четвертої статті 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з даним позовом позивач фактично оспорює договір дарування вчинений [PERSON] квартири [ADDRESS] від 27.05.1997, а також усі подальші дії спрямовані на реєстрацію права власності Виконавчого комітету Охтирської міської ради на вказану квартиру. Тобто, фактично, предметом доказування у даному спорі в першу чергу є законність набуття Виконавчим комітетом Охтирської міської ради на підставі договору дарування від 27.05.1997, права власності на квартиру [ADDRESS] . Разом з цим, судовими рішеннями ухваленими у справах за позовами як позивача так і [PERSON] неодноразово було перевірено та підтверджено законність набуття права власності відповідача на спірну квартиру. Пред`явлення позивачем даного позову спрямовано на переоцінку доказів, які вже були неодноразово досліджені судом під час розгляду спорів з приводу набуття права власності Виконавчим комітетом Охтирської міської ради на спірну квартиру, розгляд яких триває з 1998 року по даний час. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що має право на квартиру [ADDRESS] , оскільки вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування законності набуття у спільну власність квартири позивач надає суду копію свідоцтва про шлюб згідно якого між ним та [PERSON] 22.04.1987 р. був укладений шлюб, та архівну довідку про його доходи за період з 1982 по 1986 роки на посаді лікаря-токсиколога військової частини. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР ( 2006-07 ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначеною вище постановою Сумського апеляційного суду від 26.05.2020 по справі № 583/1668/16-ц залишеною без зміни постановою колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2022 р. було спростовано доводи позивача про те, що на квартиру [ADDRESS] , поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Інших доказів, які б могли спростувати зазначені висновки, суду не надано. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його тверджень про те, що отримані ним кошти у вигляді заробітної плати за місцем роботи були витрачені саме на придбання оспорюваної квартири. На підставі договору дарування від 27.05.1997 [PERSON] подарувала вказану квартиру відповідачу по справі. Позивач свою вимогу мотивує як недійсністю так і неукладеністю вказаного договору дарування, що, на його думку, порушує йог оправо на вказану нерухомість. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. Згідно зі ст.\~717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 2 ст.\~719\~ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини другої статті 16 та частини першої статті 215\~ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При вирішенні доводів позивача у цій частині суд виходить із того, що позивач не був стороною вказаного договору і, як зазначено вище, не навівши права спільної власності на вказане нерухоме майно, не довів, що укладенням вказаного договору порушені його законні права та інтереси. Тому вказані доводи суд не бере до уваги. За таких обставин, а також враховуючи, що суду не надано належних та допустимих доказів його будь-якого права на квартиру, неправомірності правочину дарування спірної квартири, свого права на оскарження правочину, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати слід залишити за ним без відшкодування.

Outcome: dismissed