Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 100 % прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку, щомісячно, до 30.06.2027. В обґрунтування вимог вказано, що повнолітня донька [PERSON] , [INFO] , продовжує навчатися в Державному університеті «Житомирська політехніка», у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Загальна вартість навчання становить 79600, 00 грн та не включає інші фінансові витрати, які позивач змушена додатково нести для задоволення усіх потреб дитини, а саме: купівля техніки, необхідної для нормалізації дистанційного навчання, купівлі одягу, інших речей, оплата проїзду. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 27.05.2024 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (а.с. 34). 14.06.2024 відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що має двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Вказав, що щомісячно перераховує 2500,00 грн на картковий рахунок [PERSON] , [INFO] та не заперечує щодо стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів до досягнення [PERSON] 23 років. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України. Статті 180, 181 СК України визначають обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України). Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру матеріальної допомоги суд обов`язково враховує актуальну і дійсну потребу дитини у наданні їй матеріальної допомоги, вартість навчання, вартість підручників і проїзду до навчального закладу, вартість проживання у гуртожитку або орендованій квартирі за місцем знаходження навчального закладу (постанова Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18). Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 11.02.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №172 (а.с. 12). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 06.04.2010 №2-2356/10 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10.01.2023 №295/11590/22 з відповідача на користь позивача ухвалено стягувати аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.11.2022 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15). [PERSON] проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №10-14/29664 від 16.12.2019, копією паспорта позивача та довідкою ТОВ «КП «Домком Житомир» №18 від 11.01.2024 (а.с. 4-8, 10, 16). З договору про навчання у закладі вищої освіти №31.01-0306/Д-230-2023 від 29.09.2023 та договору про оплату освітніх послуг між державним університетом «Житомирська політехніка» та фізичною особою №31.01-014.001/Б/Д-191-2023 від 29.09.2023 вбачається, що [PERSON] є студентом першого курсу державного університету «Житомирська політехніка» денної форми здобуття освіти за освітньою програмою «Англійська мова та зарубіжна література», загальна вартість навчання становить 79600, 00 грн, по 19900, 00 грн за кожен навчальний рік (а.с. 19-20). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Судом також встановлено, що у відповідача на утриманні перебувають ще двоє малолітніх дітей та матір [PERSON] похилого віку, яка хворіє, маючи важке захворювання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги на лікування, що підтверджується рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/11590/22 від 10.01.2023, яке позивачем не оскаржувалося на набрало законної сили 10.02.2023 (а.с. 15). Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 100 % прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку, щомісячно, до 30.06.2027, тобто в розмірі, що є вищим за мінімально встановлений. Разом з тим, позивач, долучивши до матеріалів позовної заяви рішення Богунського районного суду м. Житомира №295/11590/22 від 10.01.2023, не зазначила в позовній заяві жодної інформації про наявність у відповідача на утриманні двох малолітніх дітей та хворої матері, жодними належними та допустимими доказами не доведено наявності на праві власності грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, тобто доказів, які б свідчили про здатність відповідача сплачувати аліменти у розмірі, більшому за мінімальний. На підставі викладеного, з урахуванням стану здоров`я відповідача, враховуючи розмір аліментів, який просить стягнути позивач, який є вищим за мінімально встановлений законом, та який має можливість сплачувати відповідач на утримання повнолітньої доньки, а також те, що на утриманні відповідача перебуває ще двоє малолітніх дітей та хвора мати, яка потребує матеріальної допомоги на лікування, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги та стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів відповідача, щомісячно, починаючи з 27.02.2024 та до закінчення навчання [PERSON] у Державному університеті «Житомирська політехніка», але не більше як до досягнення дитиною 23 років. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: partial