Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

У червні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 02.09.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.12.2016 року було розірвано. Батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Під час розірвання шлюбу питання про місце проживання дитини у судовому порядку не вирішувалось, за усною домовленістю між позивачем та батьком дитини було вирішено, що дитина і надалі проживатиме із матір`ю - [PERSON] у місті Маріуполь Донецької області. Відповідач у березні 2014 році виїхав для постійного проживання у м. Сочі, російська федерація. Востаннє відвідував дитину у жовтні 2015 року. Відповідачем не виконуються батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини [PERSON] , не приймається участь у розвитку дитину та матеріальному забезпеченні, батько не спілкується із дитиною протягом тривалого часу, не цікавиться повсякденним життям дитини, не приймає участі у навчанні, долею дитини не цікавиться, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до наказу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Проте, відповідачем не сплачуються аліменти, заборгованість складає 205 744,73 грн. Дитина перебуває на повному утриманні позивача. На теперішній час місце перебування відповідача не відоме. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітнього доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 25.04.2024 року судом було витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України відповідачем. 10.05.2024 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України, відповідно до якої інформація про перетин державного кордону України відповідачем [PERSON] за період з 08.11.2017 року по 02.05.2024 року відсутня. Позивач у судове засідання не з`явилася, письмово просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду відповідь на запит суду, у якій вказав про неможливість надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Рішення суду просив винести виключно в інтересах дитини відповідно до вимог чинного законодавства. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 02.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 19), який заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.12.2016 року було розірвано (а.с. 20). Батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Згідно розрахунку заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів, який було зроблено Лівобережним ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області, відповідач станом на 01.07.2024 року має заборгованість у розмірі 294 036,25 грн. Як вбачається із довідки КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 15» Маріупольської міської ради Донецької області від 05.11.2020 року, батько [PERSON] за період навчання 2019-2020 року батьківські збори не відвідував, успішністю доньки не цікавився, контакт з класним керівником щодо навчання доньки [PERSON] не підтримував (а.с. 5). Згідно довідки Академічного ліцею № 3 Обухівської міської ради Київської області № 201 від 31.05.2023 року, яка видана [PERSON] про те, що її колишній чоловік [PERSON] не бере участі та не приділяє належної уваги до навчання та виховання їх спільної дитини [PERSON] , учениці 5-А класу. Батько з учителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, матеріальним забезпеченням дитини займається мати (а.с. 6). Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Судом під час розгляду справи не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо його малолітньої дитини або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. З урахуванням зазначених обставин, приймаючи до уваги ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, суд вважає можливим позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов було задоволено, однак позивач не просила судові витрати стягувати із відповідача, а тому судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved