Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

29 травня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: -визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; -стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі по 15 000,00 грн. на кожного, починаючи з 14.06.2022 року і до досягнення дітьми повноліття; -стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на лікування та розвиток дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі по 5000,00 грн. на кожного, починаючи з 14.06.2022 року; -стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на лікування та розвиток дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 318 753,00 грн. за період з 2017 по 2022 рік. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та [INFO] у них народились діти: [PERSON] та [PERSON] . Діти з дня народження проживають з матір`ю, відповідач не надає матеріальну допомогу на їх утримання. Як зазначає позивач, визначення місця проживання дітей з матір`ю буде відповідати їх інтересам, а тому для захисту прав дітей, вона звернулась до суду з вимогами про визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги в частині додаткових витрат на розвиток дітей позивач обґрунтовує тим, що: діти два роки відвідували заняття в школі ментальної арифметики за які позивач сплатила 57 120,00 грн. (2380х24), такі заняття дітей розвивають їх здібності та схильність до математики, вони мають значні успіхи у цьому, що підтверджується грамотами та дипломами; за заняття з айкідо позивач сплатила загальну суму 22 600,00 грн. та за атестацію один раз на чотири місяці по 800,00 грн., що становить 4 800,00 грн. (6х800). Таким чином на заняття з айкідо було витрачено 27 400,00 грн. (22600+4800). Діти мають значні успіхи в спорті, що підтверджується подяками, грамотами, дипломами, діти мають явні досягнення, вони розвивають їх спортивні здібності; заняття з англійської мови 10 400,00 грн. за семестр, за період дії договору з 26.01.2022 року по 28.05.2022 року позивач сплатила 24 800,00 грн. Позивач зазначає, що половину з понесених додаткових витрат, що становить 54 660,00 грн. (57 120+27 400+24 800/2) має сплатити відповідач. Позовні вимоги в частині додаткових витрат на лікування дітей позивач обґрунтовує наступним: придбані медикаменти на суму 11 559,00 грн.; лікування у стоматолога - [PERSON] 15 400,00 грн. за період з 01.03.2019 року по 09.09.2019 року та 3 955,00 грн.; [PERSON] - 6 700,00 грн.; лікування [PERSON] у дерматолога - 830,00 грн.; зберігання компонентів крові у кріобанку - 2017-2020 роки - 600 доларів США, що становило еквівалент 14 213,00 грн.; 2019-2022 рік - 900 доларів США, що становило 24 391,00 грн. та 03.04.2023 року сплатила 1050 доларів США, що становило 38 430,00 грн., а всього сплачено 77 034,00 грн. рекомендоване оздоровлення на морському узбережжі: 07.07.2018-21.07.2018 - 69 000,00 грн., 16.06.2018-28.08.2018 - 55 698,00 грн., 17.08.2019-31.08.2019 - 107 090,00 грн., 16.08.2020-27.08.2020 - 86 000,00 грн., 20.07.2021 - 03.08.2021 - 133 350,00 грн. Позивач зазначає, що половину з понесених додаткових витрат, що становить 318 753,00 грн. (11 559+15 400+6 700+3 955+830+77 034+451 138/2) має сплатити відповідач. Також позивач зазначає, що вона і далі буде нести витрати на забезпечення потреб дітей у зв`язку з розвитком їх здібностей, щонайменше 2 100,00 грн. на місяць (1050х2), вкладає кошти у розвиток їх у спорті, в якому вони мають значні успіхи, раз на 4 місяці сплачує атестацію; заняття з математики коштують 2 381,00 грн., для додаткових занять потрібно регулярно купувати спорядження та додаткові матеріали. У зв`язку з цим позивач вважає, що з відповідача має бути стягнуто додаткові витрати в розмірі 5 000,00 грн. на кожну дитину. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засіданні уповноваженого представника не направив, хоча був повідомлений про судове засідання за адресою проживання. Представник третьої особи в судовому засіданні не міг висловити свою думку щодо заявлених вимог про визначення місця проживання дітей. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність відповідача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши позивача та її представника, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2010 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 20.02.2023 року (справа №761/22104/22-ц). Від шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, з дня народження дітей, вони проживають з матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дітей та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. В судовому засіданні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] висловили бажання проживати з матір`ю та пояснили, що вони не бажають проживати з батьком, оскільки вони не бажають з ним спілкуватись через його ставлення до них. Батько дитини не надав доказів, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю буде суперечити їх інтересам. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за такий тривалий проміжок часу розгляду справи судом, не надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Однак відсутність висновку не є перешкодою для вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дітей. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до матері, вік дітей, їх бажання проживати з матір`ю, а також те, що в даному випадку відповідач не надав доказів, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде суперечити інтересам дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дітей на даний час разом з матір`ю. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей суд зазначає наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 1 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 180 СК України). Водночас, відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.06.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Під час розгляду справи встановлено, що діти проживають з матір`ю. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статтею 182 СК України, а саме: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Таким чином, аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до вказаних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Як встановлено судом під час розгляду справи, утриманням дітей займається позивачка. Відповідач не надав доказів надання матеріальної допомоги на утримання дітей з моменту припинення спільного проживання з позивачем. Так оскільки відповідач не надав суду доказів, що він сплачував кошти на утримання дітей чи надавав кошти добровільно та їх суми, а судом встановлено, що відповідач не приймає належним чином участь в забезпеченні дітей, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття в примусовому порядку, з моменту звернення до суду з позовними вимогами, тобто 29.05.2023 року. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів, починаючи з 14.06.2022 року (як зазначила позивач, саме в цей день було подано позов про стягнення аліментів до суду, однак так як позивач не усунула недоліки позову, його було повернуто), оскільки діюче законодавство не передбачає можливість стягнення аліментів з моменту звернення з першою позовною заявою, враховуючи що вона була повернута позивачу, а дана позовна заява надійшла до суду 29.05.2023 року, тобто після спливу майже року. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що діти знаходяться на утриманні позивачки, стан здоров`я дітей (діти перебувають на обліку у офтальмолога та ендокринолога), позивачем не доведено належними та допустимими доказами щомісячні витрати на кожного із дітей в розмірі 30 000,00 грн. Судом встановлено, що відповідач є працездатним та отримує дохід, не має інших осіб на утриманні, враховуючи засади розумності та справедливості, бажання позивача стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, право дітей на належне їх матеріальне забезпечення, а тому суд визначає аліменти в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину з індексацією відповідно до закону, щомісячно починаючи з 29 травня 2023 року до досягнення дітьми повноліття. Враховуючи ст. 430 ЦПК України, суд вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення щомісячних додаткових витрат на лікування та розвиток дітей в сумі 5 000,00 грн. на кожного та понесених витрат на лікування та розвиток дітей у розмірі 318 753,000 грн. за період з 2017 по 2022 роки суд зазначає наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Додаткові витрати повинні бути зумовлені особливими обставинами. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті) (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19). Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов. За правовим аналізом вказаної норми закону, визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. В свою чергу, доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. У справі № 758/6113/19 (провадження №61- 425св23 Постанова Верховного Суду від 22.03.2023) встановлено, що син сторін неодноразово проходив медичні обстеження та лікування, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки позивач поніс витрати для проведення курсу лікування дитини та витрати, пов`язані з особливостями розвитку дитини, а відповідачка є особою працездатною та фінансово спроможною взяти участь у відшкодуванні половини цих витрат, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки половини вартості додаткових витрат на лікування та розвиток дитини. Також апеляційний суд правильно зазначив, що витрати позивача на поїздки та відпочинок, придбання одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування та солодощів для дитини, у тому числі під час відпочинку дитини з батьком, та витрати на освітні послуги і навчання дитини з метою здобуття освіти в приватній школі, не є тими витратами, що викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України. Вказані витрати є витратами на утримання дитини, тобто аліментами. У постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 545/3115/19 зроблено висновки, що витрати на ремонт технічних пристроїв, на лікування, відвідування секцій та позашкільних закладів не належать до додаткових витрат, оскільки такі витрати охоплюються розміром аліментів, що стягуються з одного з батьків на утримання дитини. Позивач не надала суду доказів, що відвідування заняття в школі ментальної арифметики, заняття айкідо та англійською мовою пов`язане з розвитком певних здібностей дітей. Дипломи про участь у змаганнях не свідчать про здібності дітей. Крім того, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на придбання медикаментів, лікування у стоматолога, дерматолога, зберігання компонентів крові, відпочинок на морському узбережжі, оскільки дані витрати не належать до додаткових витрат, позивач не надала доказів, що дійсно було рекомендовано санаторно-курортне лікування дітям та вказані витрати були погоджені з батьком. Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи щодо необхідності стягнення додаткових витрат, залежно від особистих, індивідуальних особливостей дитини. Таких особистих, індивідуальних особливостей у дітей позивачкою не доведено, а судом не встановлено. Щодо щомісячних додаткових витрат в розмірі по 5 000,00 грн. на кожну дитину в які позивач включає витрати на забезпечення потреб дітей у зв`язку з розвитком їх здібностей, розвиток їх у спорті, в якому вони мають значні успіхи, заняття з математики, суд зазначає, що вказані витрати не відносяться до додаткових витрат, так як позивач не довела суду, що вони є передбачуваними та зумовлені особливими обставинами. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог про стягнення щомісячних додаткових витрат та понесених позивачем витрат. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: partial