Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними, посилаючись на те, в 2007 році в АТ КБ «Приватбанк» отримано кредитну картку і станом на 04.01.2024 року згідно інформації банку у нього наявна заборгованість в розмірі 24185,53 грн. Вказує, що оскільки не погоджувався з нарахуванням відсотків та наявністю боргу, він звернувся до банку із листом про припинення нарахування відсотків по кредитній карті та надати копії договору, паспорту кредиту чи інших документів, що підтверджують оформлення кредиту (кредитної карти). В подальшому, він отримав відповідь від банку, в якій зазначено, що між ним та банком укладений договір про надання банківських послуг №SAMDN40000012152813 від 12.03.2007 року та вказано, що нарахування відсотків за користування кредитом відбувається у відповідності до п.2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг, що розміщенні на офіційному сайті в мережі Інтернет. Проте, йому не надано жодних документів, які б підтверджували отримання кредиту та нарахування відсотків. При цьому, на його повторне звернення він також не отримав запитуваних документів. Зазначає, що банк здійснює нарахування відсотків на підставі Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті в мережі Інтернет, які йому невідомі і з якими він не ознайомлений, що свідчить про порушення п. 10 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також вказує, що згідно висновку, висвітленому у постанові Великої Палати №342/180/17 від 03.07.2019 року, якщо банк не ознайомив клієнта про конкретні умови обслуговування кредитної картки, то вважається, що клієнт повинен оплачувати отриманий кредит на умовах визначених загальними положеннями Цивільного кодексу. У зв`язку з чим, просить визнати неправомірними нарахування банком відсотків за користування кредитом з 12.03.2017 року та зобов`язати відповідача скасувати нараховані відсотки. В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги та вказав, що кредитний договір укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Проте, йому такий договір не передавався. А тому, просив визнати недійсним положення договору щодо нарахування відсотків (підтвердити обставини недійсності (нікчемності) правочину); визнати неправомірними нарахування відсотків за користування кредитом та зобов`язати банк скасувати нараховані відсотки з метою відновлення становища, яке існувало до порушення; зобов`язати банк припинити неправомірне нарахування відсотків за користування кредитом з метою припинення дії, яка порушує право. Вказані збільшені позовні вимоги судом не прийняті, оскільки подані з порушенням процесуальних норм. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Судом з`ясовано та підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що [PERSON] є клієнтом акціонерного товариства «ПриватБанк», користується послугами банку (а.с ). Станом на 05.03.2024 р. заборгованість картковому рахунку [PERSON] становить 23323,13 грн. (а.с. ). З матеріалів справи слідує, що 29.11.2023 р. [PERSON] звертався до відповідача з вимогами про припинення нарахування відсотків по кредитній картці, оскільки термін її дії завершився 05/23 (а.с. ). Листом від 18.12.2023 р. позивачу надано письмову відповідь, у якій зазначено про відсутність підстав для задоволення його прохання, а також запропоновано здійснити йому погашення заборгованості, яка існує у нього перед банком (а.с. ). Як слідує із позовних вимог, позивач просить визнати неправомірними нарахування банком відсотків за користування кредитними та зобов`язати банк скасувати нараховані відсотки. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З наданої АТ КБ «Приватбанк» анкети-заяви, підписаної [PERSON] вбачається, що сторони узгодили розмір відсоткової ставки у розмірі 40,8 річних, що співпадає з розміром відсоткової ставки у розрахунку 40,8/12=3,4 відсотків на місяць (а.с. ). Також з наданої відповідачем виписці за попередні періоди, починаючи з 25.06.2008 р. вбачається, що позивач активно користувався кредитною карткою, здійснював платежі за рахунок кредитних коштів, знімав готівку та погашав заборгованість шляхом перерахування з іншої своєї картки, а також шляхом поповнення через термінал, здійснював погашення нарахованих відсотків як повністю, так і частково (а.с. ), тобто тим самим прийняв умови кредиту і своїми діями погодився з ними. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі N 320/8618/15-ц (провадження N 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: "Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16\~ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства". Згідно аналізу статей 12, 89 ЦПК України слідує, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати нараховані відсотки та штрафні санкції за кредитним договором є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у її задоволенні суд має відмовити. Верховний Суд в постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 711/11121/18, провадження № 61-12703св20 дійшов аналогічного висновку. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач обґрунтовує свої доводи, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів». Проте, дане обґрунтування позову є невірним, оскільки вказаний закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25.11.2020 №724/1391/16-ц. Також, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Щодо строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~ст.\~257,\~267\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і застосовується судом лише за заявою сторони. Згідно ст.260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Статтею 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-169цс14 та в постанові від 1 липня 2015 року №6-331цс15. Крім цього, як слідує із висновку Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеного у постанові від 19.03.2014 року №6-14цс14 за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Разом з тим, між позивачем та відповідачем правовідносини почали діяти, починаючи з 25.06.2008 р., позивач постійно користувався кредитною карткою, здійснював платежі за рахунок кредитних коштів, про наявність правовідносин, нарахування відсотків тощо йому було відомо раніше у зв`язку з користуванням кредитними коштами з 2008 року, а тому строк для звернення до суду з даним позовом сплив. З правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.11.2022 р. у справі №285/3536/20 слідує, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином. дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку. що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Частинами 1, 2 ст. 141\~ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою немайнового характеру, однак судовий збір позивачем не сплачений. Враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, то з нього підлягає стягненню в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Outcome: approved