Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

30.10.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання виконаним зобов`язання за кредитним договором до АТ «Сенс Банк». В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою, з урахуванням заяви про зміну предмету позову в редакції від 24.01.2024 року, зазначено, що 19.02.2021 року між нею та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 402148439. Договір було укладено в рамках угоди про надання кредиту № 402148439 на оплату виготовлення та встановлення метало пластикових вікон за договором ВН-128 з ФОП [PERSON] . Сума кредиту 39 911, 00 грн., ставка річних 0, 01, строк кредиту 18 місяців. Співробітниками банку було зроблено розрахунок за яким вона мала можливість достроково погасити кредитні зобов`язання за 15 місяців, не сплачуючи підвищеної плати за розрахунково-касове обслуговування, зазначеної в акцепті-пропозиції до кредитного договору № 402148439. Сума заборгованості за кредитом була нею сплачена у повному обсязі, а саме у розмірі 47 821, 96 грн., на підтвердження чого надано квитанції. Однак, АТ «Сенс Банк» повідомило її про наявність заборгованості зі сплати комісії. У зв`язку з чим, вона звернулася до банку з листом на що отримала відповідь, про те, що оскільки заборгованість зі сплати комісії не було сплачено до 22.05.2022 року, відповідно до умов договору було розраховано комісійні винагороди у розмірі 1 642, 42 грн. щомісяця. Однак, кредитний договір № 402148439 було укладено між нею та АТ «Альфа-Банк» 19.02.2021 року. З 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» ліквідовано, його правонаступником є АТ «Сенс Банк», який змінив політику та правила надання кредитів. Останній платіж у розмірі 10 176, 70 грн. внесений нею 23.03.2023 року, а не 22.08.2022 року, оскільки в той період відбувалася процедура переходу прав від АТ «Альфа-Банк» до АТ «Сенс Банк» та, відповідно, не було відомо розрахункового рахунку для погашення кредиту. АТ «Сенс Банк» не надав їй нового примірнику кредитного договору № 402148439. Про умови обслуговування АТ «Сенс Банк» вона дізналася в Додатку 5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», який знайшла на сайті АТ «Сенс Банк». Однак, в кредитному договорі № 402148439 від 19.02.2021 року укладеного шляхом приймання акцепту-пропозиції відсутня комісійна винагорода. В розділі «види платежів за кредитом» акцепту-пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 402148439 та графіку платежів зазначено, що комісія за обслуговування кредиту та за надання кредиту, а також за інші послуги, не сплачується. А тому, на її думку, вона не зобов`язана сплачувати комісійну винагороду АТ «Сенс банк» у розмірі 1 542, 42 грн. щомісячно. Також зазначила, що АТ «Сенс Банк» їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 20 000, 00 грн. Так, діями відповідача її здоров`ю спричинено значної шкоди, оскільки за весь період намагань поновити її порушені відповідачем права, її життя було перенасичене негативними емоціями, переживаннями. Вона позбавлена можливості реалізувати свої звички і бажання, які могла б реалізувати, не витрачаючи час на захист її порушених відповідачем прав. Просила визнати виконаними її зобов`язання за договором про надання кредиту № 402148439 від 19.02.2021 року, укладеного між нею та АТ «Альфа-Банк»; зобов`язати АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо її зобов`язання сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту № 402148439 від 19.02.2021 року, укладеного між нею та АТ «Сенс Банк»; стягнути з відповідача на її користь 20 000, 00 грн. моральної шкоди та 8 000, 00 грн. витрат на правничу допомогу. 02.11.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у праві за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 13.03.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття до провадження заяви позивачки [PERSON] про зміну предмету позову в редакції від 24.01.2024 року. У судовому засіданні сторони відсутні. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги, з зазначених у позовній заяві підстав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову в редакції від 24.01.2024 року, підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач АТ «Сенс Банк», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву на позов не подали, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку позивачки, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.02.2021 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 402148439. Договір було укладено в рамках угоди про надання кредиту № 402148439 на оплату виготовлення та встановлення метало пластикових вікон за договором ВН-128 з ФОП [PERSON] . Сума кредиту 39 911, 00 грн., ставка річних 0, 01, строк кредиту 18 місяців. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначила, що співробітниками банку було зроблено розрахунок за яким вона мала можливість достроково погасити кредитні зобов`язання за 15 місяців, не сплачуючи підвищеної плати за розрахунково-касове обслуговування, зазначеної в акцепті-пропозиції до кредитного договору № 402148439. Сума заборгованості за кредитом була нею сплачена у повному обсязі, а саме у розмірі 47 821, 96 грн., на підтвердження чого надано квитанції. Однак, АТ «Сенс Банк» повідомило її про наявність заборгованості зі сплати комісії. У зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до банку з листом на що отримала відповідь, про те, що оскільки заборгованість зі сплати комісії не було сплачено до 22.05.2022 року, відповідно до умов договору було розраховано комісійні винагороди у розмірі 1 642, 42 грн. щомісяця. Однак, кредитний договір № 402148439 було укладено між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» 19.02.2021 року. З 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» ліквідовано, його правонаступником є АТ «Сенс Банк», який змінив політику та правила надання кредитів. Останній платіж у розмірі 10 176, 70 грн. внесений нею 23.03.2023 року, а не 22.08.2022 року, оскільки в той період відбувалася процедура переходу прав від АТ «Альфа-Банк» до АТ «Сенс Банк» та, відповідно, не було відомо розрахункового рахунку для погашення кредиту. АТ «Сенс Банк» не надав їй нового примірнику кредитного договору № 402148439. Про умови обслуговування АТ «Сенс Банк» вона дізналася в Додатку 5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», який знайшла на сайті АТ «Сенс Банк». Однак, в кредитному договорі № 402148439 від 19.02.2021 року укладеного шляхом приймання акцепту-пропозиції відсутня комісійна винагорода. В розділі «види платежів за кредитом» акцепту-пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 402148439 та графіку платежів зазначено, що комісія за обслуговування кредиту та за надання кредиту, а також за інші послуги, не сплачується. А тому, на її думку, вона не зобов`язана сплачувати комісійну винагороду АТ «Сенс банк» у розмірі 1 542, 42 грн. щомісячно. Зазначені обставини не спростовано відповідачем. За правилами ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відтак, судом вирішено зазначений спір за наявними матеріалами справи. Щодо обов`язковості сплати комісійних винагород банку, судова практика містить наступну правову позицію Верховного Суду, яка є обов`язковою для застосування судами першої та апеляційної інстанцій при вирішення даної категорії справ. Так, ВП ВС відступила від правового висновку КЦС ВС щодо можливості встановлення у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту, визначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину (Постанова ВП ВС від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (нікчемність умов кредитного договору щодо оплатності послуги з надання інформації). АТ «Сенс Банк» у своїй відповіді від 27.02.2023 року на звернення [PERSON] , повідомив, що фактично комісію позивачка має сплачувати згідно п. 2.7. Додатку № 5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», у випадку укладення угоди банк надає позичальнику наступні послуги з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, а саме: надання послуг з розрахунку суми чергового платежу за угодою та/або суми повного дострокового повернення заборгованості за угодою про надання споживчого кредиту, що надаються: а. з використанням телефонного зв`язку, в Контакт-центрі через IVR-menu, б. шляхом оброблення запитів, що направлені банку позичальником із використанням системи Інтернет сервісу «My Alfa-Bank» та надання відповідей на відповідні запити позичальника, тощо; надання інформації (виписок) по рахунках з використанням SMS повідомлень щодо суми платежу за угодою про надання споживчого кредиту, тощо; надання довідок щодо розрахунково-касового обслуговування по телефонних каналах зв`язку через контакт-центр чи в електронному вигляді, шляхом направлення відповідних повідомлень на адресу електронної пошти позичальника, що вказана останнім в анкеті-заяві про акцепт (у випадку наявності) щодо: а. надходження та зарахування коштів рахунок для повернення заборгованості, б. зарахування коштів платежу на рахунки погашення кредитної заборгованості, в. про стан кредитної заборгованості; надання виписок по рахункам та/або довідок щодо розрахунково-касового обслуговування по електронній пошті за електронною адресою, що вказана позичальником в анкеті-заяві про акцепт: а. E-mail довідка про стан кредитної заборгованості; розшук (запит), уточнення, повернення, анулювання, зміна умов переказів згідно до запитів позичальника; надання довідок щодо розрахунково-касового обслуговування позичальника та виписок по рахунку для погашення заборгованості за письмовим зверненням позичальника. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що інформація за яку банком встановлена плата комісії за договором про надання кредиту № 402148439 від 19.02.2021 року є інформацією про стан кредитної заборгованості, а тому не може бути оплатною. Відповідно суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині, визнання виконаними зобов`язань [PERSON] за договором про надання кредиту № 402148439 від 19.02.2021 року, укладеним між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» та зобов`язати АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов`язання [PERSON] сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту № 402148439 від 19.02.2021 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Сенс Банк». Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, на думку суду, такі вимоги, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення 20 000, 00 грн. моральної шкоди позивачка зазначає, що діями відповідача її здоров`ю спричинено значної шкоди, оскільки за весь період намагань поновити її порушені відповідачем права, її життя було перенасичене негативними емоціями, переживаннями. Вона позбавлена можливості реалізувати свої звички і бажання, які могла б реалізувати, не витрачаючи час на захист її порушених відповідачем прав. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (Постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (Постанова ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20) (Постанова КЦС ВС від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). Так, суд приходить до висновку, що з боку відповідача мало місце заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки остання через неправомірні дії банку щодо нарахування комісії змушена була змінити звичний спосіб свого життя, звертатися за правничою допомогою для складання позову до суду, мала переживання через невизначеність свого становища щодо необхідності або ні сплати комісійної винагороди банку до ухвалення судом рішенням. Разом з тим, розмір моральної шкоди у 20 000, 00 грн. є значно завищеним, враховуючи ту обставину, що заборгованість, начебто, з комісії, про яку зазначила сама позивачка та яку банк просив її сплатити становить 13 289, 75 грн. На думку суду, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, достатнім буде відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 5 000, 00 грн. Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Європейський суд з прав людини також вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до АТ «Сенс Банк» про визнання виконаним зобов`язання за кредитним договором, підлягають частковому задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрати на правничу допомогу. Частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави ; за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат ; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи ; у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зважаючи на те, що позивачкою надано суду докази укладення договору про надання їй правничої допомоги, акт виконаних робіт та перелік наданих послуг, а також квитанцію про оплату цих послуг, а відповідачем не подано суду заперечень щодо зазначеного вище на предмет відмови чи зменшення розміру стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення на її користь таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial