Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

12.03.2024 року позивач, від імені та в інтересах якого діє адвокат О.В. Степанюк, звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи позов тим, що сторони з 24 квітня 2015 року по 07.12.2023 року перебували у шлюбі і від спільного подружнього життя народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Рожищенського районного суду від 07.12.2023 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей. 22.02.2024 року Рожищенським ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей. На початку 2023 року відповідач виїхала за територію України та на даний час не повернулася, не спілкується з дітьми, не піклується про них та не виявляє бажання щодо виконання батьківських обов`язків. Відповідач повідомила позивача, що повертатися на територію України та виховувати дітей наміру немає. З лютого 2023 року діти проживати з позивачем та знаходяться на його повному утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON] не цікавиться життям та здоров`ям дітей, не забезпечує здобуття дітьми освіти, що однозначно свідчить про небажання стати на шлях виправлення та виконувати свої батьківські обов`язки. [PERSON] не намагається спілкуватися з дітьми по телефону і така її поведінка призвела до фактичного розриву спорідненого зв`язку матері з дітьми. Безпідставне залишення дітей та подальше безвідповідальне ставлення до них свідчить про умисне самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, яка переклала даний обов`язок на позивача, що є свідомим і тривалим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітніх дітей та є наслідком винної поведінки і підставою для позбавлення її батьківських прав. Оскільки відповідач позбавила зовсім юних дітей батьківського піклування, не цікавиться їх подальшим життям, не бере участі в їх вихованні та не виконує батьківських обов`язків, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків (факт особливої непридатності матері встановлений), фактично розірвала зв`язок із дітьми, відтак позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є підтвердженими та обгрунтованими. Враховуючи вищевикладене, просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] . Позовна заява подана через систему «Електронний суд». Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2024 року, справа передана на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій (ас 26). Ухвалою головуючого судді від 13.03.2024 року позовна заява залишена без руху і позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви (ас 27-29), на виконання якої представник позивача 18.03.2024 року подав заяву з додатками (ас 35-37). 18.03.2024 року на запит головуючого судді надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про місце реєстрації відповідача (ас 38), оскільки це має значення для вірного визначення територіальної підсудності даної категорії справ, згідно частини 1 статті 27 ЦПК України. Ухвалою головуючого судді від 18.03.2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [INFO] , зобов`язано Державну прикордонну службу України надати інформацію про перетин з 01.01.2023 року Державного кордону України [PERSON] , призначено підготовче засідання (39-42). 02.04.2024 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову, в якій відповідач повністю визнає обставини, викладені у позовній заяві [PERSON] , і погоджується з ними. Повністю визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Просить судовий розгляд справи проводити за її відсутності (ас 93). 10.04.2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав суду заяву про виклик у судове засідання свідків, які можуть підтвердити обставини, зазначені у позовній заяві (ас 97). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 15.04.2024 року зобов`язано виконавчий комітет Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, як орган опіки та піклування, надати суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , підготовче засідання відкладено на 21.05.2024 року (ас 101-102), в якому оголошено перерву до 28.05.2024 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 28.05.2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду; позивача зобов`язано забезпечити явку в судове засідання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] ; начальника Служби у справах дітей Рожищенської міської ради Волинської області зобов`язано забезпечити явку свого представника та педагога в судове засідання; задоволено заяву представника позивача про виклик свідків (ас 128-131. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 26.06.2024 року зобов`язано Державну прикордонну службу України надати додаткову інформацію про перетин з 01.03.2024 року Державного кордону України [PERSON] (152-153). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, який просили задовольнити. Позивач додатково суду пояснив, що за спільною домовленістю між ним та відповідачем, остання на початку 2023 року виїхала за кордон, а саме в Республіку Польща, на заробітки. Оскільки відповідач в подальшому відмовилася надсилати йому зароблені кошти, то він, з метою спонукання її до надання йому грошової допомоги, в тому числі і на утримання неповнолітніх дітей, подав в суд заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Проте, відповідач не змінила своєї поведінки. Відповідач приїзджала в [PERSON] , але грошей на утримання дітей не надає. Якби відповідач надавала таку матеріальну та грошову допомогу, то він не звертався б з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо дітей. Якщо відповідача позбавлять батьківських прав, то він буде мати можливість виїхати за кордон. У чому полягає виключний інтерес малолітніх дітей в позбавленні відповідача батьківських прав, суду не пояснив. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] і додатково суду пояснила, що органом опіки та піклування встановлено, що у шлюбі в сторін народилося двоє дітей. Однак сімейне життя [PERSON] та [PERSON] не склалося, що призвело до розірвання в грудні 2023 року їх шлюбу. Згідно рішення Рожищенського районного суду з [PERSON] присуджено стягнення аліментів на утримання дітей. На початку 2023 року матір залишила свою сім`ю та виїхала проживати за кордон до республіки Польща. Малолітні діти залишилися проживати з батьком - позивачем по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який самостійно, без участі колишньої дружини займається виховання дітей, в повній мірі виконує обов`язки по утриманню, забезпечує належні умови проживання, піклується про їх здоров`я, духовний та розумовий розвиток. Зі слів дітей їх матір - [PERSON] телефонує дуже рідко, ніяких коштів та подарунків не надсилає, втратила інтерес до них. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] вирішувалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Рожищенської міської ради, тому, із врахуванням думки та інтересів малолітніх дітей, виконавчий комітет Рожищенської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча була вчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 03.07.2024 року [PERSON] на електронну адресу суду надіслала без ЕЦП заяву, в якій просить судове засідання, яке призначене на 11.07.2024 року, проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо двох малолітніх дітей (ас 162). Відзив на позовну заяву не подала. Представник ВОТЦКСК в судове засідання не з`явився, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання (ас 167), про причини неявки суд не повідомили, заяв і клопотань про відкладення засідання не подали. Суд, заслухавши думку учасників справи, ухвалив: проводити судове засідання у відсутності відповідача [PERSON] та представника ВОТЦКСК, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України. В судовому засіданні 26.06.2024 року, у відсутності позивача та у присутності представника Служби у справах дітей, яка є також педагогом і психологом за освітою, були опитані малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що проживають разом із батьком, а мама інколи приїздить до них, живе разом з татом і проводить з ними час, готує їсти (готувала вареники з картоплею), купувала цукерки. Мама раніше телефонувала до них, але зараз не телефонує, оскільки в Меланії немає телефону, а телефон [PERSON] не працює (зламався). Суд, опитавши малолітніх дітей сторін про їх побут, спільне життя з мамою і татом, прямо та безпосередньо не з`ясовував їх думку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, ураховуючи їх вік та рівень розвитку, з метою запобігання можливого психологічного травмування дітей, що є недопустимим. Сторона позивача не наполягала на виклик і допит в судовому засіданні свідка [PERSON] і не забезпечила його явку в судове засідання. Заслухавши пояснення позивача та представника органу опіки та піклування, думку малолітніх дітей, показання свідка [PERSON] , дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 24.04.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі і є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (ас 13, 14). Шлюб між сторонами розірвано 07.12.2023 року, а також присуджено до стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, згідно рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 07.12.2023 року (ас 18-21). Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , разом з татом [PERSON] і мамою [PERSON] [PERSON] , згідно довідки про склад сім`ї та проживання від 07.02.2024 року №511 (ас 9), Витягу з реєстру Рожищенської територіальної громади № 2023/008626824 від 24.10.2023 року (ас 74), Витягу з реєстру Рожищенської територіальної громади № 2023/008626825 від 24.10.2023 року (ас 75). Згідно акту обстеження умов проживання позивача від 27.02.2024 року, батько ( [PERSON] ) сам, без участі колишньої дружини ( [PERSON] ), виховує малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Діти мають окрему кімнату, забезпечені одягом, взуттям, продуктами харчування. Матір рік тому залишила сім`ю та виїхала за кордон. З того часу життям та здоров`ям дітей не цікавиться, аліменти не сплачує, жодної матеріальної допомоги не надає. Сім`я живе за рахунок підсобного господарства. Матеріальне становище важке (ас 16). Згідно характеристики за місцем проживання № 509 від 07.02.2024 року, [PERSON] характеризується з позитивної сторони, виховує двох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні (ас 12). Згідно довідки з КЗДО «Казка» с. Мильськ Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, [PERSON] 19.06.2019 року була зарахована до дошкільного закладу, який відвідує на даний час. За весь період дитину до закладу приводив та забирав лише батько. Матір ніколи не з`являлась (ас 10). Згідно довідки за місцем навчання [PERSON] , учня 4 класу КЗЗСО «Мильська гімназія» Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, матір дитини [PERSON] контакту із школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, батьківських зборів не відвідує. Дитину до школи приводить і забирає батько. Дитина завжди доглянута, охайна (ас 11). Начальником служби у справах дітей Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області було надано повідомлення про те, що службою у справах дітей ініційовано притягнення матері [PERSON] до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків (ас 15, 17). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рожищенської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рожищенської міської ради від 23.05.2024 року № 5/11, враховуючи інтереси малолітніх дітей, орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (ас 123, 124-125). Згідно інформації ДПС України, відповідач [PERSON] з 01.01.2023 року по 03.07.2024 року перетинала кордон України: виїзд 22.01.2023 року - в`їзд 16.04.2023 року; виїзд 14.05.2023 року - в`їзд 16.07.2023 року; виїзд 20.07.2023 року - в`їзд 16.03.2024 року (ас 91); в`їзд 16.03.2024 року - виїзд 28.03.2024 року (ас 166). Також судом, з дозволу позивача, була прочитана переписка сторін в одному з телефонних месенджерів, згідно якої відповідач повідомляє позивача, що не може додзвонитися до дітей, в позивач повідомляє їй, що телефон Матвія зламався. Згідно показань свідка [PERSON] , яка є сусідкою сторін, відповідач виїхала за кордон, вихованням дітей не займається, кошти на їх утримання не надає. Про вказані обставини їй відомо зі слів позивача. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18). Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 54, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав носить рекомендаційний характер, не містить особистих пояснень [PERSON] та однозначних обставин, які би вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого заходу, як позбавлення її батьківських прав, є недостатньо обґрунтованим, здійсненим без урахування характеристики особи матері дитини та її ставлення до виконання батьківських обов`язків, у тому числі до січня 2023 року, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд критично оцінює його та не бере до уваги як доказ на підтвердження обгрунтованості позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При вирішенні спору суд на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням якнайкращих інтересів неповнолітніх дітей, доходить обґрунтованого висновку стосовно передчасності позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин конкретної справи позивачем не доведено й судом не встановлено. В суді стороною позивача не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такі ж правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі №715/1337/23 (провадження №61-18547св23). На думку суду відсутні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина Матвія і дочки Меланії, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей є передчасним і таким, що суперечить інтересам дітей. Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за їх безпідставністю та необгрунтованістю. Важливим фактором у прийнятті даного рішення також є пояснення позивача, що якби відповідач надавала матеріальну та грошову допомогу на утримання дітей, то він не звертався б з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо дітей і, якщо відповідача позбавлять батьківських прав, то він буде мати можливість виїхати за кордон. За таких пояснень позивача суд вбачає штучний характер позову, що поданий з метою виїзду за кордон та ухилення від мобілізації в період дії військового стану, введеного в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Також в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що відповідач в січні місяці 2023 року безпідставно залишила малолітніх дітей, оскільки позивач повідомив суду, що між ним та відповідачем була домовленість про те, що вона поїде на заробітки в Республіку Польща, а він залишиться в Україні з дітьми і буде їх доглядати. Щодо заяви відповідача про визнання позовних вимог, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ,4, 5 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд бере до уваги висновки, висловлені КЦС ВС у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, де він зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто, повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення, оскільки процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб. Разом з тим, суд також не врахував висновок Органу опіки та піклування, який надав рішення про доцільність позбавлення батьківських прав матері, посилаючись на подану нею заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав. В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вбачає у визнанні позову відповідачем умисну штучність даної позиції, направлену на створення підстав для уникнення позивачем мобілізації, виходячи з наступного. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, який був затверджений Верховною Радою України, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався та триває в Україні донині. Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022, який був затверджений Верховною Радою України, було оголошено загальну мобілізацію в Україні. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] та його пояснень безпосередньо в судовому засіданні, у разі позбавлення материнських прав відповідача (матері неповнолітніх дітей), позивач може бути визнаний чоловіком, який має і самостійно виховує дітей віком до 18 років, а тому не підлягає призову і має можливість виїхати за кордон, де власне і перебуває відповідач, його колишня дружина. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17). Правовий статус позивача - військовозобов`язаний і беззаперечне визнання матір`ю позовних вимог щодо позбавлення її батьківських права відносно двох малолітніх дітей за наведених вище доказів, не є притаманним для цієї категорії спорів. Формулювання позовних вимог таким чином, аби вони співпадали з підставою звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, і визнання позову [PERSON] , вказує на штучне створення обставин на шкоду щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, обов`язок який передбачено ст. 65 Конституції України. Аналогічного висновку ВС дійшов у справі №495/2284/23 (постанова від 13 березня 2024 року). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені ним при сплаті судового збору, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed