Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

Адвокат Мегедь Лілія Ніазівна в інтересах [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] про визнання протиправним, анулювання актового запису про розірвання шлюбу та виключення відомостей з актового запису. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла дружина позивача [PERSON] [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями майна [PERSON] є позивач та її донька [PERSON] . Після смерті дружини, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О з заявою про прийняття спадщини. При підготовці до видачі свідоцтва про право власності за законом на спадкове майно з`ясувалось, що наявний актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Московського (Голосіївського) районного суду м. Києва по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, актовий запис №274, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві 14.04.1987. Про це рішення суду позивач ніколи не знав і до самої смерті [PERSON] вони проживали як чоловік та дружина, ніяких конфліктів за час шлюбу у них не було. У відповідь на адвокатський запит щодо надання копії рішення Московського (Голосіївського) районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом подружжя [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу Голосіївський районний суд м. Києва повідомив, що згідно з даними алфавітних показчиків за період часу з 01.01.1985 по 31.12.1988 в результаті пошуків по цивільним справам справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] до Голосіївського районного суду суд м. Києва не надходила (реєструвалась) та не розглядалась. Отже, оскільки до Голосіївського (Московського) районного суду м. Києва позовна заява про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] не надходила і така справа взагалі не розглядалось, а, відповідно, рішення про розірвання шлюбу судом не виносилось, актовий запис №274 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 14.04.1987, внесено без належних на те підстав, що суперечить законодавству і підлягає анулюванню, як незаконний, а право позивача порушене і підлягає судовому захисту, шляхом визнання протиправним та анулювання актового про розірвання шлюбу. Просила: визнати протиправним та анулювати актовий запис №274 від 14.04.1987 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києва. виключити з актового запису №72 від 04.02.1984 про шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , внесені відомості про зміни про розірвання шлюбу на підставі актового запису №274 від 14.04.1987, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києва. 10.04.2024 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 21.05.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі правом на подачу відзиву не скористалися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 04.02.1984 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №72. [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №62408609 від 10.11.2020 приватним нотаріусом Бондаренко Г.О. відкрита спадкова справа №11/2020. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №00034189543 від 14.12.2021, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 14.04.1987 було внесено актовий запис №274 про розірвання шлюбу. Відповідно до відповіді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2022 згідно з даними алфавітних показчиків за період часу з 01.01.1985 по 31.12.1988 в результаті пошуків по цивільним справам справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] до Голосіївського районного суду міста Києва не надходила (реєструвалась) та не розглядалась. Відповідно до відповіді Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.11.2023 №4166/33.1-80 в архіві Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зберігається актовий запис про розірвання шлюбу №274 від 14.04.1987 відносно [PERSON] та [PERSON] . Актовий запис про розірвання шлюбу було сформовано на підставі рішення Московського районного суду міста Києва від 05.12.1986, заявником виступив [PERSON] . Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 49 Цивільного кодексу України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану". Частинами 1 - 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1-2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особа, яка звертається до суду повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Позивач стверджує про порушення його прав як спадкоємця за законом. У позові як підставу звернення до суду зазначає те, що при зверненні до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини своєї померлої дружини та підготовці до видачі свідоцтва про право власності за законом на спадкове майно з`ясувалось, що наявний актовий запис №274 14.04.1987 про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , зроблений на підставі рішення Московського (Голосіївського) районного суду м. Києва, що є перешкодою для отримання ним спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . При цьому ні позивачем, ні його представником не було надано жодних доказів того, що позивач дійсно звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини про видачу свідоцтва про на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , але нотаріус відмовив у реалізації зазначеного права позивача через наявність актового запису про розірвання шлюбу, про що виніс відповідну постанову. При цьому порушене право позивача могло існувати як на день звернення з позовом до суду, так і на день ухвалення судового рішення. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2022 у справі №759/7632/20, який зазначив, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Суд повторно зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо відмови нотаріуса в оформлені [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи наведене, суд вважає, що за відсутності доказів наявності порушеного права на спадкування, відсутні підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed