Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

28.11.2023 року представник позивача [PERSON] , адвокат Глушаниця А.Л. звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та [PERSON] , у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 23.09.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 411. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.11.2018 року [PERSON] згідно боргової розписки отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 17000,00 доларів США під 5% в місяць без зазначення строку повернення. Вказана боргова розписка власноруч складена та особисто підписана відповідачем [PERSON] . 04.09.2021 року [PERSON] на адресу проживання було направлено вимогу про повернення позичених грошових коштів з процентами. Дану вимогу [PERSON] було отримано 09.09.2021 року, що встановлено рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13.03.2023 року по справі № 481/1366/21. Таким чином, з урахуванням положень абзацу 2 частини 1 статті 1049 ЦК України, датою виникнення у [PERSON] грошових зобов`язань по сплаті боргу та процентів є 10.10.2021 року. Однак, після цього, [PERSON] , замість виконання своїх грошових зобов`язань перед [PERSON] за вищевказаним договором іпотеки, уклав правочини щодо свого нерухомого майна, які очевидно були направлені на уникнення від сплати боргу. Тобто [PERSON] почав ховати своє майно від можливості звернути на нього стягнення. Так, 23.09.2021 року [PERSON] уклав Договір іпотеки з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 411. Майном, яке [PERSON] передав в іпотеку, є нежитлова будівля, склад, загальною площею 287,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є дружиною двоюрідного брата [PERSON] . А договір іпотеки укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань його матір`ю [PERSON] . Даний договір укладався для того, щоб сховати вищевказане майно від можливості звернути на нього стягнення та погасити борг перед [PERSON] . [PERSON] протягом 30 днів уклав ряд різних договорів з метою уникнення від сплати своєї заборгованості перед [PERSON] . Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13.03.2023 року, яке набрало законної сили 13.04.2023 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за борговою розпискою в сумі 45050,00 доларів США та судові витрати. 04.05.2023 року приватним виконавцем Баришніковим А.Д. на підставі виконавчого листа № 481/1366/21 виданого 24.04.2023 року відкрито виконавче провадження № 71737024 про стягнення з [PERSON] 45050,00 доларів США на користь [PERSON] . Згідно відповіді приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 13.07.2023 року [PERSON] немає ані грошових коштів, ані транспортних засобів, ані нерухомого майна, на які можливо звернути стягнення. На теперішній час [PERSON] не погасив будь-якої суми заборгованості перед [PERSON] . З урахуванням вищевказаних доказів, очевидним є те, що вищевказані договори вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Між сторонами виник спір з приводу фіктивності укладених між відповідачами договору іпотеки, укладення якого спрямоване на шкоду кредитору. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2023 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. Ухвалою судді від 29.11.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 19.12.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання о 10:00 годині 19.01.2024 року, у якому оголошено перерву до 12.02.2024 року, 05.03.2024 року, 21.03.2024 року, 24.04.2024 року. 21.03.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Влащук В.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що приблизно у серпні 2021 року до [PERSON] та її чоловіка [PERSON] звернулась [PERSON] (рідна тітка [PERSON] та мати [PERSON] ), яка попросила позичити їй кошти для того щоб налагодити свої побутові умови у Республіці Польща. Вони вирішили, що можуть позичити [PERSON] 10000 доларів США, але за умови наявності гарантій повернення цих коштів. Необхідність отримання гарантій була викликана тим, що [PERSON] вже проживала у Республіці Польща і мала намір там залишитися. Після цього, [PERSON] повідомила, що вона розмовляла з [PERSON] та він, для забезпечення повернення позики, може передати належну останньому нерухомість в іпотеку. На що [PERSON] та [PERSON] погодились надати позику [PERSON] при умові, що повернення коштів буде забезпечено договором іпотеки. Ні під час обговорення умов позики та іпотеки, ні під час самого укладення договорів позики та іпотеки ні [PERSON] , ні [PERSON] не повідомляли про те, що у [PERSON] вже є якісь боргові зобов`язання. 23.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 408. Відповідно до умов цього договору [PERSON] передала [PERSON] 266700 гривень, що на день посвідчення договору позики складало 10000 доларів США. Відповідно до п. 1.2 договору позики сторони домовились, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню у розмірі, що відповідає 10000 доларів США. Відповідно до п.4 договору сторони визначили строк повернення боргу до 23.09.2026 року. Станом на сьогоднішній день [PERSON] не повернула [PERSON] кошти отримані за договором позики. 23.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Відповідно до п.1.1. договору іпотеки, він укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникли у [PERSON] за договором позики. Позивачем не надано будь яких доказів того, що договори позики та іпотеки були укладені з порушенням вимог, вказаних у ст.203 ЦК України. Частиною 1 статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Даний спірний договір іпотеки укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 23.04.2024 року від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшло письмове пояснення, у якому остання зазначила, що у серпні 2021 року вона звернулась до [PERSON] та [PERSON] з проханням позичити їй кошти, на що останні погодились позичити їй 10000 доларів США, але за умови наявності гарантій повернення цих коштів. Нерухоме майно, яке було у її власності, не планувалось до продажу, а кошти позичались тимчасово, з наміром їх повернути. У зв`язку з тим, що власне нерухоме майно не планувалось до продажу, а умови передачі його в іпотеку не влаштовували її та [PERSON] , тому вона звернулась з проханням до свого сина [PERSON] , який погодився виступити іпотекодавцем, тим більше, що вона планувала повернути кошти до вересня 2026 року, і після їх повернення договір іпотеки припинив би свою дію. Їй нічого не було відомо про наявність боргу у [PERSON] перед [PERSON] . Вважає, що у задоволенні позовних вимог треба відмовити. Ухвалою суду від 24.04.2024 року закрите підготовче провадження, а справа призначена до розгляду на 03.06.2024 року. Ухвалою суду від 03.06.2024 року на підставі пункту 2 частини 2 статті 223 ЦПК України відкладено судовий розгляд до 24.06.2024 року о 10:00 год. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача, адвокат Глушаниця А.Л. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без їхньої участі, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Влащук В.М. в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій просили справу розглядати без їхньої участі. Треті особи [PERSON] та приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяви, в яких просили справу слухати без їхньої участі. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №408 (а.с. 139). Відповідно до вказаного договору [PERSON] надала [PERSON] позику у розмірі 266700,00 гривень, що еквівалентно на момент підписання цього договору 10000,00 доларів США. Строк виплати повної суми боргу до 23.09.2026 року. 23.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №411 (а.с. 140-142). Відповідно до умов договору іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання боржника, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, зазначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується документами, що вказані в п.1.1.1 цього Договору. Предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлова будівля, склад, загальною площею 287,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договірна вартість предмета іпотеки, визначена сторонами, становить 270000 гривень 00 копійок. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 331076595 від 03.05.2023 року, встановлено, що 23.09.2021 року, внесено запис про іпотеку №44122331, відомості про суб`єктів: Іпотекодержатель: [PERSON] , Іпотекодавець: [PERSON] , тип об`єкта: нежитлова будівля, склад, адреса: [ADDRESS] (а.с.11-14). Судом встановлено, що [PERSON] , звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх вимог вказав, що 21.11.2018 року [PERSON] згідно боргової розписки отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 17000,00 доларів США. Згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області № 481/1366/21 від 13.03.2023 року, яке набрало законної сили 13.04.2023 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за борговою розпискою в сумі 45050,00 доларів США та судові витрати (а.с.23-25). Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» - за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Зі сторони позивача, до суду не надано належних та допустимих доказів тому, що договір іпотеки укладений фіктивно. Також до суду не надано доказів, що укладеним 23.09.2021 року договором іпотеки між [PERSON] та [PERSON] порушено права [PERSON] , оскільки відповідно до оспорюваного правочину, договору іпотеки, [PERSON] не було відчужено майно. Крім того, до суду не надано рішення суду, яким визнано недійсним договір позики від 23.09.2021 року, що укладено між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з його фраудаторністю, оскільки договір іпотеки забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з основного договору - договору позики від 23.09.2021 року, який на теперішній час є дійсним, оскільки протилежного не встановлено. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed