Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Манукян М.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за несплату аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06.06.2022 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає із [PERSON] . Судовим наказом Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу вирішено стягувати з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від заробітку щомісячно. Зазначає, що на виконання вищевказаного судового наказу, Франківським ВДВС м.Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №69981406, однак з березня 2022 року відповідач аліментів не сплачує. Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами, загальна сума заборгованості за аліментами боржника станом на березень 2024 року становить 75842,60 грн. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача пеню за зазначений період у розмірі 76197,74 грн., судові витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила такий задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечив щодо задоволення такого. Оскільки відповідач визнав пред`явлений до нього позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06.06.2022 розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 30.10.2019 Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 06.06.2022 Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу видано судовий наказ про стягнення із [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку боржника щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. На виконанні у Франківському відділі державної виконавчої служби м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває вказаний судовий наказ. Частиною 3 статті 195 СК України передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. З долучених до матеріалів справи розрахунків заборгованості по аліментах (відповідно до вимог ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»), проведених державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби м.Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гошкович Р.І. при примусовому виконанні судового наказу №216/1063/22 від 06.06.2022 року, заборгованість відповідача по аліментах становить 75842,60 грн. У відповідності до вимог ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів`відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена уст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Суд приходить до висновку, що відповідач обізнаний про судове рішення, яким стягуються з нього аліменти, що і не заперечується ним, тому заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з його вини, у зв`язку із чим позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідачем жодним чином не доведено відсутності його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за період з березня 2022 року по березень 2024 року та не спростовано розмір пені (неустойки), розрахованої позивачем за несплату аліментів та сукупний розмір заборгованості по сплаті аліментів згідно розрахунків державного виконавця. В свою чергу, матеріали справи не містять доказів того, що боржник звертався до виконавця, на виконанні якого знаходиться судовий наказ, по якому стягуються з нього аліменти, про перерахунок заборгованості. Окрім того, не звертався з відповідним позовом до суду чи зі скаргою на дії державного виконавця. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). У постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц Верховний Суд зазначає, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до статті 196 СК України пеня за прострочення сплати аліментів повинна становити не більше 100 відсотків заборгованості. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується (правова позиції Верховного Суду у постанові від 19.01. 2022 року у справі № 711/679/21). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, розмір неустойки (пені) за період з 01.04.2022 року по 10.05.2024 року розрахований відповідно до діючих норм законодавства та складає 76197,74 грн. Сума заборгованості по аліментах складає 75842,60 грн. Оскільки нарахована пеня перевищує розмір заборгованості по аліментах, відтак, на підставі ст. 196 СК України стягненню підлягає пеня в розмірі, що дорівнює 100% суми заборгованості, а саме 75842,60 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів знайшли своє підтвердження під час розгляду справи частково в частині суми неустоіки (пені) та підлягають до часткового задоволення. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] 02.05.2024 року укладено договір №02/05 про надання правової допомоги з адвокатом Манукян Мартою Андріївною, відповідно до умов якого адвокат надає усіма законними методами та способами правову допомогу клієнту в усіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням його порушених, оспорюваних, неизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`чязується приймати та оплачувати надану йому правову допомогу на умовах та у строки, що передбачені договором. Згідно із додатком №1 до договору про надання правової допомоги №02/05 клієнт сплачує гонорар у розмірі 3500 грн. за надані адвокатом послуги. Факт оплати позивачкою гонорару адвокату Манукян М.А. підтверджується Квитанцією до прибуткового касового ордера №18 від 02.05.2024. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Законк України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Щодо зазначення позивачем суми стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, суд враховує, зокрема складність справи та час, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих послуг. Суд визначає, що заявлені позивачем витрати є співмірними зі складністю справи та відповідають критерію реальності, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правову допомогу в розмірі, пропорційному до задоволених позовних вимог, а саме 3483,55 грн. (99,53% від заявлених позивачем до стягнення судових витрат на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн.). Окрім цього, частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави. П.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved