Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

адвокат Масюк М.В., діючи в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1232312 від 27 вересня 2023 року, звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» на користь [PERSON] пеню в розмірі 4515123 (чотири мільйони п`ятсот п`ятнадцять тисяч сто двадцять три) гривні та 6000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати сплачені позивачем по даній справі просить покласти на відповідача. Позов мотивує тим, що 3 березня 2020 року між ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» та [PERSON] було укладено попередній договір на купівлю квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.1 договору сторони, за умови належного виконання ними зобов`язань встановлених цим договором, зобов`язувались у майбутньому та на визначених цим договором умовах укласти та належним чином оформити у формі, яка встановлена чинним в Україні законодавством, договір купівлі-продажу квартири (основний договір). Предметом основного договору є продаж стороною-1 стороні-2, однокімнатної квартири в дев`ятиповерховому будинку на [ADDRESS] , позначеної в додатку №3 до цього договору (який є невід`ємною частиною договору), під №8, що буде відповідати характеристикам, стану та комплектації визначеним в зазначеному додатку з під`єднанням до інженерних мереж (електропостачання, водопостачання, водовідведення, газопровід). Згідно з положеннями розділу 2 «Порядок розрахунків» договору позивач зобов`язувався оплатити вартість вказаної квартири в розмірі 394035 гривень, що на момент укладення договору у доларовому еквіваленті становило 15877 доларів США. Вказує, що позивачем було в повному обсязі та належним чином виконано свої зобов`язання та оплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 412340 гривень, що підтверджується довідкою від 27 травня 2022 року. При цьому пунктом 1.1 договору було встановлено обов`язок ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» здати будинок, в якому знаходиться квартира, що становить предмет попереднього договору, у III кварталі 2021 року, проте станом на сьогодні відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання та не здано такий в експлуатацію. Відтак вважає, що відповідач прострочує надання позивачу визначеного договором матеріального блага, а саме однокімнатної квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим порушує право позивача, як споживача відповідної послуги, на вчасне отримання такої. Зазначає, що враховуючи те, що відповідачем не виконано свій обов`язок із укладення основного договору та передачі у власність позивача квартири, позивач у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» набув право на нарахування відповідачу пені. У зв`язку з вказаним наводить розрахунок розміру пені в розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання, згідно з яким вартість простроченої послуги 412340 гривень, період нарахування: 15 квітня 2023 року 15 квітня 2024 року, тобто 365 днів, пеню розраховано за формулою 412340 грн.*3/100* 365 днів, відтак всього позивачем нараховано 4515123 гривні пені. Додатково вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. Як на\~правову підставу\~своїх вимог\~посилається на\~положення ст.ст. 530, 837 ЦК України, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 4 лютого 2021 року у справі №607/1579/19 та у постанові від 20 травня 2021 року у справі №607/1569/19. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 22 квітня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. В судовому засіданні 3 липня 2024 року представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснення надав аналогічні, викладеним у позовній заяві, вважав за можливе завершити розгляд справи та просив задовольнити позовні вимоги. На запитання головуючого відповів, що з позовом про визнання договору укладеним не звертався. Представник відповідача адвокат Думич Н.Б., що діє на підставі ордеру серії ВС №1239684 від 3 листопада 2023 року, у вказаному судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що укладений між сторонами договір є нікчемним, оскільки не дотримано форми укладення такого. Підтвердила наявність доказів сплати позивачем коштів щодо об`єкту нерухомого майна, а також вказала, що квартира зазначена в договорі відповідачем іншим особам не відчужується та відповідач вживає можливих заходів для завершення будівництва будинку. Вважала за можливе завершити розгляд справи, в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способами захисту цивільних прав та інтересів, однак перелік таких є невичерпним, оскільки абз. 12 вказаної частини статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 3 березня 2020 року позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири (а.с. 5-10). Згідно з п. 1.1 даного договору сторони за умови належного виконання ними зобов`язань встановлених цим договором, зобов`язуються у майбутньому та на визначених цим договором умовах укласти та належним чином оформити у формі, яка встановлена чинним в Україні законодавством, договір купівлі-продажу квартири - основний договір. Предметом основного договору є продаж стороною-1 (ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп») стороні-2 ( [PERSON] ), 1 (одно) кімнатної квартири в дев`ятиповерховому будинку на [ADDRESS] , позначеної в додатку №3 до цього договору (який є невід`ємною частиною договору), під №8, що буде відповідати характеристикам, стану та комплектації визначеним в додатку №3 (який є невід`ємною частиною) до цього договору, з під`єднанням до інженерних мереж (електропостачання, водопостачання, водовідведення, газопровід). При цьому у вказаному пункті договору також зазначено, що будинок в якому знаходитиметься квартира мав бути введений у експлуатацію у ІІІ (третьому) кварталі 2021 року. Відповідно до п. 2.1 договору вартість квартири на день укладення такого складала 394035 гривень, що згідно з курсом Національного банку України на день укладення договору становило 15877 доларів США. Укладаючи договір сторони домовились, що сторона-2 ( [PERSON] ) в підтвердження власного наміру щодо укладення основного договору з метою забезпечення зобов`язань передбачених договором перераховує на поточний рахунок сторони-1 (ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп») забезпечувальний платіж в розмірі вартості квартири в порядку та терміни, визначені в додатку №2. Пунктом 4.1 договору визначено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором. Порушенням зобов`язань є їх невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, що встановлені цим договором). 20 жовтня 2020 року [PERSON] та ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» укладено додаткову угоду №3 до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2020 року, якою внесено зміни до додатку №2 графіку сплати (а.с. 11-13). Як вбачається з довідки №064/27/2022 від 27 травня 2022 року, виданої комерційним директором ТОВ «БІК Рубікон груп» [PERSON] , згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 3 березня 2020 року від фізичної особи [PERSON] кошти в повному обсязі: 412340 гривень поступили на рахунок ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» 2 грудня 2021 року (а.с. 14). Позивач стверджує, що всупереч положенням пункту 1.1 попереднього договору купівлі-продажу квартири, дев`ятиповерховий будинок на [ADDRESS] , в якому знаходиться квартира, що становить предмет попереднього договору, не було введено ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» в експлуатацію у III кварталі 2021 року, доказів протилежного відповідачем суду не надано. 29 вересня 2023 року представником позивача адвокатом Масюком М.В. було скеровано ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» претензію №1 від 27 вересня 2023 року про досудове врегулювання спору та на виконання умов попереднього договору від 3 березня 2020 року (в порядку п. 6.1 попереднього договору), у якій останній просив забезпечити невідкладне виконання будівельних, оздоблювальних та інших робіт у дев`ятиповерховому будинку на вулиці Кільцева, секція Г-1, у місті Винники, Львівська область, у відповідності із проектною технічною документацією та будівельними нормами, після завершення всіх робіт у найкоротші строки забезпечити здачу в експлуатацію вказаного будинку, з метою врегулювання спору розглянути вказану претензію в тридцятиденний строк з моменту отримання. При цьому у вказаній претензії стороною позивача було попереджено відповідача, що у випадку не задоволення такої, залишення її без розгляду, або без відповіді, заявник буде змушений звернутися в суд із позовною заявою про стягнення із ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» пені, витрат на професійну правничу допомогу із покладенням на боржника судових витрат (а.с. 15-16). При цьому п. 6.1 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 3 березня 2020 року дійсно визначено, що у випадку неможливості вирішення розбіжностей між сторонами шляхом переговорів протягом тридцяти календарних днів з дня надходження претензій від зацікавленої сторони, суперечка підлягає розгляду в суді, відповідно до чинного законодавства України. Матеріали позову не містять відомостей щодо розгляду відповідачем вказаної претензії та 16 квітня 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом у якому, як і вказував в зазначеній вище претензії, просить стягнути на його користь пеню за неналежне виконання відповідачем його зобов`язання щодо здачі будинку в експлуатацію. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Так ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Статями 627, 629 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так у даній справі встановлено, що відповідно до вимог укладеного попереднього договору купівлі-продажу квартири позивач виконав зобов`язання та сплатив забезпечувальні платежі в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, натомість відповідач на даний час не виконав своє зобов`язання щодо продажу позивачу квартири, вказаної в договорі. Сторона позивача вважає, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Так Верховний Суд у постанові від 4 лютого 2021 року у справі №607/1579/19 зазначив, що оскільки договір, який укладений між позивачем і відповідачем був спрямований на виконання домовленостей щодо будівництва квартири, за змістом укладеного сторонами договору відповідач зобов`язався завершити будівництво квартири в будинку будівельною компанією (виробником), за характером ці правовідносини подібні до положень статті 875 ЦК України (договір будівельного підряду), а отже правовідносини між відповідачем - будівельною компанією (виробником), вид діяльності якого є будівництво житлових і нежитлових будівель, і позивачем, як споживачем (замовником), слід кваліфікувати як угоду про послугу - будівництво житла. Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з ч. 5 ст. 10 даного Закону у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Водночас, у даному випадку предметом укладеного між сторонами попереднього договору є не виконання робіт (надання послуг) щодо будівництва квартири, а зобов`язання у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири. Зазначення в пункті 1.1 договору терміну, в який мав бути введений у експлуатацію будинок, в якому знаходитиметься квартира, що має бути предметом основного договору, не змінює природи такого, оскільки обов`язки сторін чітко викладені в розділі 3 договору, зокрема пунктами 3.3 такого встановлено обов`язки відповідача та такі не містять будь-яких зобов`язань щодо будівництва об`єкту нерухомого майна. При цьому згідно з абз. 4, 5 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 даної статті встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 даної статті Кодексу визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Суд звертає увагу на те, що укладений 3 березня 2020 року позивачем та відповідачем попередній договір купівлі-продажу квартири всупереч вимогам ч. 1 ст. 635 ЦК України було укладено в простій письмовій формі та не засвідчено нотаріально. Доказів визнання даного договору дійсним в судовому порядку сторонами суду не надано. Відтак з врахуванням положень ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 220 ЦК України вказаний договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Також суд звертає увагу, що хоча право нарахувати пеню визначено ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак як описано судом вище, спір між сторонами стосується об`єкта нерухомого майна, що випливає з нікчемного договору, який судом у визначеному законом порядку не визнавався укладеним, а тому відсутні правові підстави для застосування вказаної вище норми закону. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд при ухваленні рішення у справі не вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, оскільки як встановлено в судовому засіданні позивач вніс кошти на рахунок відповідача, сторона відповідача дану обставину не заперечує, крім того представник відповідача в судовому засіданні вказала, що квартира з приводу якої позивачем внесено кошти на рахунок відповідача, останнім не відчужується іншим особам. Сторона позивача не позбавлена права в подальшому звернутись до суду з відповідним позовом щодо захисту порушеного права у відповідності до положень ч. 2 ст. 220 ЦК України, а суд самостійно вийти за межі позовних вимог не може, а застосування судом наслідків недійсності нікчемного правочину при ухваленні даного рішення, в майбутньому може звузити права позивача щодо захисту його порушеного права чи інтересу. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі у відповідності до статті 141 ЦПК України суд повинен також вирішити питання судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають. Доказів понесення\~судових витрат\~стороною відповідача\~суду не\~надано,\~а відтак\~питання щодо\~розподілу таких\~судом не\~вирішується.

Outcome: dismissed