Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , представника [PERSON] адвокатського бюро «Любаренко та партнери», третя особа [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району м. Києва, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 01.06.2022 [PERSON] та [PERSON] уклали договір користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вчиняючи зазначений правочин, [PERSON] відмовився від свого права користування цією квартирою та права користування свого неповнолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться в державній власності, на користь [PERSON] , шляхом укладання відповідного договору користування, без відповідного погодження з органами опіки та піклування. Цей правочин [PERSON] вчинив, оскільки у нього та його неповнолітнього сина, [PERSON] , відпала потреба у праві користування цією квартирою, у зв`язку з наявністю іншого житла, в якому постійно мешкає його родина та яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до п. 2 укладеного договору користування, квартира надається [PERSON] та його довіреним особам. Зазначений договір по своїй суті є нікчемним правочином, який потребує розгляду, оскільки стосовно нього існує спір, що стосується її прав та інтересів. 12.02.1981 [PERSON] , як офіцер запасу, зареєструвався в трикімнатній квартирі [ADDRESS] відповідно до ордеру №77016 серії Б виданого на сім`ю з чотирьох чоловік. Це [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). 30.07.1985 в зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . 22.07.1993 в зазначеній квартирі була зареєстрована дочка [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ). 20.10.1994 після звільнення із збройних сил Радянського Союзу в квартирі були зареєстровані [PERSON] , а також його дружина [PERSON] та діти [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). 19.04.2001 в зазначеній квартирі була зареєстрована друга дочка [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ). 14.05.2005 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 12.02.2009 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] , на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва справа №2-226/09, оскільки на цей час вона стала проживати за іншою адресою: [ADDRESS] . 21.02.2015 [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] змінив адресу проживання на адресу: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на нього на підставі договору купівлі-продажу. 10.02.2016 [PERSON] змінив адресу проживання на адресу: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала [PERSON] , який передав її в користування своєму сину [PERSON] шляхом укладання договору оренди терміном на 25 років, через що 26.05.2021 його було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] . 01.06.2022 [PERSON] уклав з [PERSON] фіктивний договір користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки у нього та його неповнолітнього сина [PERSON] відпала потреба в праві користування цією квартирою, у зв`язку з наявністю іншого житла, в якому постійно мешкає його родина та яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 04.07.2022 приблизно о 10 год. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з невідомими особами, у відсутність інших користувачів квартири, виламали замки та привели в негідність вхідні двері квартири за адресою: [ADDRESS] , та заселили в квартиру [PERSON] . [PERSON] було зайнято велику прохідну кімнату квартири та створено всім мешканцям квартири перешкоди в користуванні балконом. В подальшому зазначені дії [PERSON] та [PERSON] за заявою [PERSON] було задокументовано працівниками поліції, та порушено кримінальне провадження, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (правова кваліфікація ст. 296 ч. 2 КК України). Також [PERSON] разом з [PERSON] самоправно було зайнято велику прохідну кімнату квартири та створено всім мешканцям квартири перешкоди в користуванні балконом та на власний вибір привласнено також і їх речі. З урахуванням уточненої позовної заяви просила: визнати недійсним договір користування квартирою за адресою: [ADDRESS] від 01.06.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 09.05.2023 позовну заяву залишено без руху. 18.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 01.02.2024 відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання справ в одне провадження. 09.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача [PERSON] та [PERSON] . 05.09.2023 третя особа [PERSON] надав письмові пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги. 08.09.2023 третя особа [PERSON] надала письмові пояснення, в яких просила задовольнити позовні вимоги. 09.01.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Любаренко Д.О, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Представник позивача адвокат Гуревич М.Г. підтримав заявлений позов. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Позивач та відповідач [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] ніколи не був зареєстрований в спірній квартирі. Відомості про те, що він фактично проживає в спірній квартирі відсутні. 01.06.2022 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір користування квартири за адресою: [ADDRESS] , на строк до 12 місяців. 01.06.2022 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, згідно з яким договір від 01.06.2022 користування квартири за адресою: [ADDRESS] , вони визнали неукладеним. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР , може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до ч.1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1 ст. 109 ЖК України). Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20). Аналіз змісту статті 65 ЖК Української РСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У частинах першій - четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтю 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Установлені судом обставини в даній справі свідчать про те, що позивач та відповідач [PERSON] в установленому законом порядку вселились до спірної квартири. Відповідач [PERSON] в установленому законом порядку вселився в спірну квартиру. Тому він, як член сім`ї наймача, набув право користування вказаним житловим приміщенням, та має такі ж права і обов`язки, як і інші користувачі спірної квартири. Докази того, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причини та період впродовж якого він не проживає, суду не надані. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає та не зареєстрований в ній. [PERSON] з 12.12.2005 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Докази того, що [PERSON] самоправно вселився в спірну квартиру та проживає в ній матеріали справи не містять. Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] не порушує прав позивачки щодо користування спірною квартирою. Доказів, які б спростовували зазначені висновки суду, матеріали справи не містять. Також судом встановлено, що 01.06.2022 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір користування квартири за адресою: [ADDRESS] , на строк до 12 місяців. Також цього дня 01.06.2022 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, згідно з яким договір від 01.06.2022 користування квартири за адресою: [ADDRESS] , вони визнали неукладеним. Враховуючи, що договір користування спірною квартирою між відповідачами є неукладеним, то відсутні підстави для визнання його недійним. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо відповідача представника [PERSON] - АБ «Любаренко і Партнери» суд відзначає наступне. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому слід зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Враховуючи обставини, встановлені судом під час розгляду справи, є очевидним, що відповідач представник [PERSON] - АБ «Любаренко і Партнери» притягнутий до участі у справі, не є учасником цих правовідносин, а тому не повинен відповідати за вимогами [PERSON] , оскільки не має жодного матеріально-правового зв`язку зі спірною квартирою. Наведене свідчить, що зазначені позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в їх задоволенні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі позивачу за рахунок за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed