Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб. За час шлюбу за спільні кошти на підставі договорів купівлі-продажу від 03 лютого 2014 року сторонами придбана земельна ділянка площею 0,0786 га, кадастровий номер 0510136600:02:088:0152, по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також житловий будинок по [ADDRESS] , який знаходиться на цій земельній ділянці. Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просила поділити це майно та визнати за кожним право власності на цієї земельної ділянки та цього житлового будинку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2004 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Відповідач правом на відзив не скористався. В підготовчому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в підготовчому засідання позов визнали. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про прийняття визнання позову та задоволення позовної заяви. Судом установлено, що позивач та відповідач з 28 грудня 2003 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому міським ВРАГС управління юстиції Вінницької області, актовий запис №3498. 03 лютого 2014 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І., зареєстрованого в реєстрі за №248, придбана земельна ділянка площею 0,0786 га, кадастровий номер 0510136600:02:088:0152, розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 лютого 2014 року за № 17274088. В цей же день 03 лютого 2014 року на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., зареєстрованого в реєстрі за №249, придбаний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 127,8 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, право власності на який зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 лютого 2014 року за № 17275192. [ADDRESS] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах\~Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №\~404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається і відповідачем у справі. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з\~ст.\~70\~СК України\~в разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором.\~При вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положення ст.319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку про прийняття визнання позову та його задоволення у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141,142 ЦПК України. В даній справі розмір судового збору з урахування вартості спірного майна становить 15140,00 грн. Позивачем при звернення до суду сплачений судовий збір лише в сумі 7570,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подані позову. Зважаючи, що при поданні позову позивачем сплачений судовий збір лише в половинному розмірі, а тому відсутні підстави для повернення йому 50%. Сплачений же позивачем судовий збір в сумі 7570,00 грн з огляду на задоволення позову слід стягнути з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved