Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

15.04.2024 р. позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 35 093,87 грн та інфляційну різницю у розмірі 116 954 грн 12 коп. за період прострочення з 08.04.2021 по 23.02.2022, судовий збір у розмірі 3 028,00 грн та фактично понесені судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АКІБ «УкрСиббанк» (поточне найменування АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11476586000 від 25.04.2016 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1134893,38 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно повертати наданий кредит, сплачувати проценти в терміни та у розмірі, що передбачені кредитним договором, проте через неналежне виконання умов кредитного договору відповідачем у нього виникла заборгованість на підставі чого Банк звернувся до суду з позовом, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020 було задоволено, стягнено з відповідача 1326010,48 грн. Виконання вказаного рішення тривало довгий час, яке виконано лише 28.03.2024 у зв`язку із чим, з відповідача необхідно стягнути 3% річних у розмірі 35 093,87 грн та інфляційну різницю у розмірі 116 954,12 грн за період прострочення 08.04.2021 по 23.02.2022, що загалом становить 152 047,99 грн. Ухвалою судді 16 квітня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 39, 40). Ухвалою судді відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 21.05.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог, вважає, що позивач діє недобросовісно, також зазначив, що відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] від 25.03.2024 відповідачем була надіслана грошова сума, що в повному обсязі задовольнила вимоги виконавчого провадження, проте позивачем в період з 2020 по 2024 рр. не було надіслано відповідачу будь яких досудових документів з попередженням, вимогою погасити заборгованість відповідно до ст. 625 ЦК України, а також не надходили жодні документи щодо наявності вказаного виду заборгованості. Також відповідач вважає, що нараховані суми не були узгодженні з ним, позивачем не долучено жодних доказів обізнаності відповідача про застосування якого саме розміру відсотків у випадку несвоєчасного повернення кредитних коштів, домовилися сторони. На думку відповідача, позивач не мав права нараховувати інфляційні втрати на 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, оскільки для відповідача діяли форс-мажорні обставини у вигляді карантинних умов з 2019 року та бойових дій в Україні, які розпочались 24.02.2022 року, що фактично зупинило підприємницьку діяльність відповідача, посилаючись на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Окрім цього, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020, набрало законної сили 16.03.2021 після розгляду касаційної скарги, після чого відповідач звертався до Банку із заявою про реструктуризацію боргу, де просив дозволити оплатити меншу суму боргу одним платежем у розмірі 700 000,00 грн в порядку добровільного виконання рішення суду, але відповідач відповіді на це звернення не отримав. В подальшому виконавче провадження було відкрите лише 27.09.2022 та в подальшому 25.03.2024 була видана постанова про закінчення виконавчого провадження через виконання вимог виконавчого документу. Таким чином позивач звертаючись до суду із вказаним позовом маніпулює даними та перекладає всю відповідальність за своє несвоєчасне звернення до виконавчої служби, а також позивачем не надано детального розрахунку заборгованості, тому не можливо встановити обґрунтований розмір заявлених позовних вимог (а.с. 44-50). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.04.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11476586000, згідно якого відповідачу було надано кредитні кошти на суму 1 134 893,38 грн. із процентною ставкою у розмірі 20,9 % річних, на строк до 25 січня 2036 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020 стягнено з [PERSON] суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом та пені за договором про надання споживчого кредиту з правилами №11476586000 від 25 квітня 2016 року в розмірі 1 326 010,48 грн. (а.с. 23-25, 51, 52). Постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2021 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Вирішено рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої з відповідача кредитної заборгованості та судового збору, визначивши до стягнення заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн. та заборгованість по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн., а також судовий збір в розмірі 17 673 грн (а.с. 53-59). Постановою Верховного суду від 05.08.2021 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 16.03.2021 залишено без змін (а.с. 60-65). Внаслідок чого, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020 набрало законної сили 05.08.2021. Крім цього, [PERSON] звернувся до АТ «УкрСиббанк» від 09.11.2021 де він просив про можливість часткового погашення заборгованості у розмірі 700 000,00 грн одним платежем, шляхом анулювання частини боргу за вказаним кредитним договором через скрутне матеріальне становище (а.с. 7), проте матеріали справи не містять відповідь на вказану заяву. 27.09.2022 на підставі виконавчого листа №759/1472/17 виданого 26.11.2021 Святошинським районним судом м. Києва, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн. та заборгованість по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн., а також судовий збір в розмірі 17 673 грн (а.с. 67). Як вбачається із наданих дублікатів квитанції сплати боргу по ВП [NUMBER] останній платі був здійснений відповідачем 22.03.2024 року (а.с. 72-76). 25.03.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. закінчено виконавче провадження [NUMBER] з підстав того, що на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли грошові кошти, що в повному обсязі задовольняють вимогу виконавчого документа з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження (а.с. 69, 70). Позивач у свою чергу просить стягнути з відповідача 3% річних - 35 093,87 грн за формулою 1326010,48 грн (сума боргу за рішенням суду х 3% річних : 365 х 322 дні (кількість днів прострочення за період з 08.04.2021 по 23.02.2022) = 35 093,87 грн; та інфляційні втрати - 116 954,12 грн за період з 08.04.2021 по 23.02.2024. нарахованого за формулою: 1 326 010,48 грн (сума боргу за рішенням суду) х 108,8 (сукупний індекс інфляції за період з 08.04.2021 по 23.02.2022) = 1442964,60 (сума боргу з урахуванням індекс інфляції) - 1 326 010,48 грн (сплачена сума) = 116 954,12 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». У даному випадку суд враховує ту обставину, що вказані правовідносини, які виникли між сторонами є триваючими, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі. У постанові від 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи наведені норми матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, зважаючи на те, що вказане рішення суду від 22.07.2020 було виконане відповідачем лише 25.03.2024, що підтверджується постановою приватного виконавця. Що стосується посилання відповідача на форс-мажорні обставини у вигляді карантинних умов з 2019 року та бойових дій в Україні з 24.02.2024, а тому позивач не мав права застосовувати 3% річних та інфляційні втрати, слід зазначити наступне. На території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№530-IX від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. При цьому, відповідно до приписів п.п.4 п. 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст.ст. 549-552 ЦК України). Відповідно до пункту 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За положеннями пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України (ррозділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022),у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Пунктом 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця)неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Тобто, закон звільняє боржника саме від сплати неустойки на вказаний період. У той же час, платежі компенсаційного характеру, встановлені статтею 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання - інфляційні, а також 3% річних від простроченої суми, не є неустойкою, та звільнення від таких заходів відповідальності законом не передбачено. Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер. Така позиція, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Внаслідок чого, суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування вказаних обставин, на які він посилається, як на підставу звільнення його від виконання зобов`язань щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат. При цьому, суд не приймає до уваги вищевказаної суми заборгованості, згідно якої обчислена позивачем ціна позову, виходячи з наступного. Вказані правовідносини виникли згідно ст. 11 ЦК України на підставі виконання рішення суду, яке набрало законної сили 05.08.2021, та виконано відповідачем 25.03.2024. Отже нарахування вказаної суми необхідно здійснювати в період виникнення вказаного прострочення заборгованості, а саме з 05.08.2021 по 23.02.2022, а отже: Основна сума заборгованості за договором - 1 326 010,48 грн., розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою: ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06356463 Інфляційне збільшення: 1 326 010,48 x 1.06356463 - 1 326 010,00 = 84 287,34 грн. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: з 05/08/2021 до 23/02/2022 1 326 010,48 x 3 % x 203 : 365 : 100 - 203 (кількість днів у періоді) = 22 124,39 грн. Внаслідок чого, загальна сума заборгованості складає 110 411,73 грн. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, а саме за період часу з 05.08.2021 (дати набрання рішення законної сили) по 23.02.2022 (кінцева дата заявлених вимог), виходячи із фактичної заборгованості у розмірі 1 326 010,48 грн., а тому сума яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 110 411,73 грн. Відповідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково то на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 198,82 грн. виходячи з розрахунку: (110 411,73 грн (сума задоволених позовних вимог до вказаного відповідача * 100 % / 152 047,99 грн (ціна позову) = 72,61% * 3 028,00 грн (сплачений при поданні позову судовий збір). На підставі викладеного та

Outcome: partial