Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 01 листопада 2023 року до суду надійшов позов [PERSON] , поданий його представником адвокатом Глушко З.В., до [PERSON] , за участі третіх осіб: Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування, в якому просили визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.04.2022 року у справі №537/4708/21. [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З 2021 року відповідач [PERSON] періодично залишала сім`ю, а навесні 2022 року в телефонному режимі повідомила, що виїхала за межі України, проживає з іншим чоловіком у Литві та не має наміру повертатися в Україну. Дитина залишилася проживати з батьком [PERSON] . Відповідач періодично телефонує позивачу [PERSON] через мобільний додаток WhatsApp, цікавиться справами сина, однак не приймає участі у вихованні, лікуванні та утриманні дитини. Позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає разом з сином у будинку, придбаному у період шлюбу за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований син. При розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини. На даний час неможливо зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації батька [PERSON] без згоди матері, відповідача [PERSON] . Крім того [PERSON] без присутності [PERSON] , яка є власником будинку, не може зареєструвати своє місце проживання разом з дитиною. З огляду на викладене, [PERSON] звернувся до суду для захисту своїх та дитини законних прав та інтересів. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. (а.с.37). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.01.2024 року залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [INFO] , Державну прикордонну службу України. (а.с.72-73). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської обалсті від 05.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. (а.с.109). Позиція учасників справи в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Глушко З.В. в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Із заявою про відкладення розгляду справи не зверталася, причини неявки не повідомила, відзиву не надала. Представник третіх осіб Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування, Таценюк С.П. в судове засідання не з`явилася. Надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, враховуючи висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Третя особа Державна прикордонна служба України в судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Зазначили, що правовідносини стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини з одним із батьків не стосуються прав та інтересів Адміністрації Держприкордонслужби. Третя особа [INFO] в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Не подав заперечень проти задоволення позову. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надала, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В відповідності до ст.280 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Обставини встановлені судом, мотиви ухваленого рішення. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області у справі №537/4708/21, провадження №2/537/169/2022, що набрало чинності 12.05.2022 року. Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 14 лютого 2017 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №214). Позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади від 07.10.2023 року. Малолітня дитина [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади від 10.10.2023 року, де також зареєстрована і відповідач [PERSON] . Згідно декларації №0001-5806-47А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законним представником дитини [PERSON] є [PERSON] , декларація укладена з лікарем КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Кременчука [PERSON]. Відповідачу [PERSON] належить 17/20 частки домоволодіння з господарськми будівлями за адресою: [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці приватної власності площею 0,0391 га, кадастровий номер земельної ділянки 5310436500:14:002:0394, яка відчужена окремим договором купівлі-продажу, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 21 грудня 2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №925, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2015 року. Дане нерухоме майно придбано [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 08.11.2014 року у Крюківському відділі ДРАЦС реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області. За змістом п.4.3, п.4.3 Договору чоловік Покупця [PERSON] - [PERSON] дав згоду на купівлю названого нерухомого майна його дружиною, відповідно до ст.65 СК України. (а.с.18-22). [PERSON] з 05.06.1997 року працює на ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» на посаді електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах, за період з квітня 2023 року по вересень 2023 року отримав дохід в сумі 91684,20 грн., позитивно характеризується за місцем роботи, у 2017 році присвоєно звання «Ветеран праці» з нагородженням грошовою премією, не перебуває на динамічному спостереженні у КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей ПОР», що підтверджено довідкою з місця роботи, виробничою характеристикою, довідкою лікаря. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , затверджений рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 11.01.2024 року №50. За змістом висновку 08.12.2023 року спеціалістами служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області було обстежено умови проживання дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що це приватний будинок з усіма комунальними зручностями, з індивідуальним газопостачанням та водопостачанням, водовідведення централізоване, підігрів води - бойлер. У будинку чисто, санітарно-гігієнічний стан задовільний. Дитина має окреме місце для сну, для навчальної діяльності. Дитина доглянута, забезпечена сезонним одягом та взуттям, продуктами харчування. Батько спілкується з сином спокійно, врівноважено, доброзичливо, відносини теплі, дружелюбні, довірливі. З 01.02.2022 року [PERSON] відвідує Кременчуцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №59 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, інклюзивну групу, батько [PERSON] підтримує контакт з вихователем та адміністрацією закладу, завжди супроводжує сина до дитячого садочку. Дитина не перебуває на диспансерному обліку, немає хронічних захворювань, щеплений відповідно до віку, медичні огляди проходить в супроводі батька. За результатами складеної фахівцями Кременчуцького міського центру соціальних служб оцінки потреб сім`ї установлено, що [PERSON] спроможний виконувати обов`язки щодо виховання сина та доглядати за ним, не виявлено складних життєвих обставин у родині. Скласти оцінку потреб матері [PERSON] та з`ясувати її спроможність виконувати обов`язки щодо виховання дитини [PERSON] та догляду за ним не виявилося можливим у зв`язку з її не проживанням в сім`ї. Мати дитини [PERSON] у своїх письмових поясненнях, що надійшли 23.11.2023 року на електронну пошту служби у справах дійтей та у телефонному спілкуванні по відеозв`язку через застосунок Вайбер повідомила, що тимчасово проживає на території Литовської Республіки, не заперечує щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] , просила розглянути дане питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини без її участі. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи ставлення батьків, сторін по справі, до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, інтереси дитини, враховуючи, що дитина після розірвання шлюбу сторін фактично проживає разом із батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, офіційно працевлаштований, а мати проживає окремо в іншій країні, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, що не є розлученням дитини з матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також брати участь у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. Визначення місця проживання дитини із батьком, не впливатиме на взаємовідносини дитини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що підтверджено документально. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved