Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У березні 2024 року заявник звернулась до суду із даною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебуває на лікуванні у лікаря-психіатра з 13 березня 2013 року. За судовими рішеннями [PERSON] призначались медичні заходи примусового лікування. [PERSON] регулярно відвідує лікаря-психіатра, дотримується призначеного лікування, перебував на стаціонарному лікуванні в КПН КОР «ОПНМО» з 10.01.2024 року по 08.02.2024 року. На даний час хворий був обстежений комісією лікарів та в поведінці впорядкований, без агресивних та асоціативних тенденцій, сформована критика до хвороби та стану, розуміє необхідність тривалої підтримуючої терапії в амбулаторному порядку. Враховуючи відсутність стабільного психічного стану, перепадів настрою, формальну критику до скоєного правопорушення, відсутність критики до своєї хвороби, просила суд продовжити медичні заходи примусового характеру у вигляді амбулаторно примусового психіатричного лікування під наглядом психіатра [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] доводи заяви підтримувала з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. Прокурор в судовому засіданні не заперечив проти задоволення заяви. [PERSON] проти задоволення заяви не заперечував, вказав, що лікування йому значно допомагає. Суд, заслухавши пояснення лікаря-психіатра, особи щодо якої вирішується питання про продовження примусових заходів, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, дійшов до такого. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно з ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. При розгляді справи встановлено, що Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 06 лютого 2020 року застосував до [PERSON] примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом у зв`язку зі скоєнням ним суспільно-небезпечним діянням, передбаченого ч. 1 ст. 85 ч. 2 ст. 194 КК України. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021\~року змінено примусові заходи медичного характеру у виді надання стаціонарної допомоги у психіатричному відділенні з посиленим наглядом на примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом. Також ці заходи неодноразово продовжувалися. Однак, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09\~листопада 2022 року було змінено застосовані до [PERSON] ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.07.2023 року [PERSON] продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторно примусового психіатричного лікування. Згідно з консультативним висновком спеціаліста від 02.02.2024 року та виписки з медичної карти амбулаторного хворого, складених щодо [PERSON] останньому встановлено діагноз «шизофренія параноїдна форма, безперервний перебіг, психопатоподібний тип дефекту, агрефічний сендром. Стан медикаментозної ремісії, (МКХ-10, F 20.00). У зв`язку з чим неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками з історії хвороби, а саме №\~144 та №\~1529. Частиною 2 ст. 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що заяви лікаря-психіатра про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, про продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку розглядаються судом за місцем проживання особи у десятиденний строк з дня їх надходження. Заяви представників психіатричних закладів про продовження госпіталізації в примусовому порядку розглядаються судом за місцем знаходження психіатричного закладу у десятиденний строк з дня їх надходження. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з консультативного висновку спеціаліста та виписок з історії хвороби №\~144 та № 1529, відсутність стабільного психічного стану, перепадів настрою, формальну критику до скоєного правопорушення та своєї хвороби, повторність правопорушення, комісія лікарів-психіатрів вважає за необхідне продовжити [PERSON] застосування медичних заходів примусового характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 вказаної статті особа, якій надається амбулаторна психіатрична допомога в примусовому порядку, повинна оглядатися лікарем-психіатром не рідше одного разу на місяць, а комісією лікарів-психіатрів - не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про продовження чи припинення надання їй такої допомоги. Отже, наявні в матеріалах справи докази, а також надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, психопатоподібний тип дефекту, афектно-параноїдний синдром, підтверджують необхідність продовження медичних заходів примусового характеру у вигляді амбулаторно примусового психіатричного лікування під наглядом психіатра [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Інших даних, які б спростували висновок комісії лікарів-психіатрів відносно стану здоров`я [PERSON] до суду не надано. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що заява лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства «Вишнівська міська лікарня» [PERSON] про продовження медичних заходів примусовому характеру у вигляді амбулаторно примусового психіатричного лікування підлягає задоволенню.

Outcome: approved