Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 28 серпня 2017 року у розмірі 189786,88 грн., яка складається з наступного: 189786,88 грн. заборгованість за кредитом; 00,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 00,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також просить стягнути судові витрати у розмірі 2846,80 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 28 серпня 2017 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 14 червня 2018 року відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва ПАТ КБ «Приватбанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва АТ КБ «Приватбанк»). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим, станом на 18 липня 2023 року, має заборгованість у сумі 189786,88 грн., з яких: заборгованість за кредитом 189786,88 грн, 00,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 00,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. Ухвалою від 18.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. 16.10.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу. В якому відповідач з позовними вимогами не погоджується, вважає позов необґрунтованим, оскільки відносини між нею та банком які оформлені анкетою-заявою не є узгодженими за всіма істотними умовами, притаманними для кредитних договорів, оскільки жоден із наданих банком документів, а саме Умови та правила надання банківських послуг та витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» не підписані нею. Списання відсотків здійснене банком за рахунок надання кредитних коштів, які в подальшому включались у тіло кредиту, враховувати не можна оскільки такі умови між сторонами не узгоджувались. Зазначене свідчить про відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту в сумі, що зазначена в позові, оскільки розмір внесених коштів значно перевищує суму тих коштів, якими скористалась відповідач як кредитом. У зв`язку з чим відповідач визнає лише суму в розмірі 1800,06 грн., також просить застосувати до позову по справі трирічний строк позовної давності, як такий що пропущений. Крім того зазначає, що не підписувала документи від 05.08.2019 (анкету заяву, заявку на актуалізацію даних. 26.10.2023 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив з доказами направлення відповідачу. В даній заяві по суті спору представник позивача із запереченнями відповідача не погоджується, надає письмові пояснення з посиланням на правові норми та практику Верховного суду та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 11.12.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 19.03.2024 представником позивача надані витребувані докази. 27.03.2024 представником відповідача подане клопотання про стягнення судових витрат в розмірі 8000,00 грн., з копіями підтверджуючих документів. 10.04.2024 від представника позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до мінімально розумної суми , що підлягає компенсації відповідно до діючого законодавства. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити, з підстава викладених в позові. Представник відповідача визнала позов в розмірі 1800,06 грн., в іншій частині позову просила відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28.08.2017 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] згідно з умовами якого остання отримала кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, отримавши платіжну картку. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які розміщені на сайті. Саме за цим кредитним договором від 28.08.2017 позивач просить стягнути заборгованість. Відповідно до підписаного кредитного договору № б/н від 28.08.2017 відповідачці було надано наступні кредитні картки: номер картки [NUMBER] дата відкриття 26.11.2019 року, термін дії 11/20; номер картки [NUMBER] дата відкриття 24.04.2019 року, термін дії 04/22; номер картки [NUMBER] дата відкриття 13.08.2019 року, термін дії 08/22, що підтверджується відповідною довідкою. 05.08.2019 відповідачці, відповідно до Заявки на актуалізацію даних по преміальній картці, була встановлена сума кредитного ліміту 200000,00 грн. Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] , остання користувалася вказаними картками, зокрема розраховувалася за продукти, оплачувала послуги, поповнювала картку в терміналі самообслуговування, здійснювала перекази тощо, про що відображено відповідні операції. До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток (далі - Тарифи) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] , за вказаним кредитним договором станом на 18 липня 2023 року, має заборгованість у сумі 189786,88 грн., з яких: заборгованість за кредитом 189786,88 грн, 00,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 00,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, про що надано відповідний розрахунок та виписку по картковому рахунку. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті заяві від 28.08.2017 процентна ставка не зазначена. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Витягом з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, дію договору та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 28.08.2017 року. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг саме 28.08.2017, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами тощо, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, судом враховані і висновки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту, а тому посилання позивача на паспорт споживчого кредиту при розрахунку заборгованості, є необґрунтованим. Не приймає до уваги суд і твердження представника відповідача про те, що відповідачка не підписувала паспорт споживчого кредиту, жодного доказу на підтвердження цього суду не надано. Вказане твердження спростовується і випискою, наданою позивачем на підтвердження використання коштів відповідачкою. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Тарифи банку та Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Тарифи та Умови, які діяли станом на час укладання договору містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28.08.2017 не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] . АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] , остання користувалася вказаними картками, зокрема розраховувалася за продукти, оплачувала послуги, поповнювала картку в терміналі самообслуговування, здійснювала перекази тощо, про що відображено відповідні операції. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до частини 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (яка втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого кредиту, відслідкувавши витрати відповідача та внесені на картрахунок кошти. У розрахунку позивач визначив заборгованість за кредитом станом на 18.07.2023 року у розмірі 189786,88 грн. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути за тілом кредиту 189786,88 грн.. Тіло кредиту це сума, яку фактично отримав в борг позичальник. Позивач збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту за рахунок списання відсотків за користування кредитом, а у подальшому, при переказі відповідачем грошових коштів на кредитну картку, списував (зараховував) їх в рахунок погашення відповідачем тіла кредиту, до складу якого входили і нараховані відсотки за використання кредитного ліміту. Аналізуючи виписки про рух коштів по картрахунку слідує, що відповідачка активно користувалась усіма виданими їй картками протягом тривалого часу, оплачуючи покупки в магазинах, аптеках, поповнюючи мобільний телефон, здійснюючи перекази на картки третіх осіб, а також на її картрахунок надходили регулярні поповнення. Оскільки, погоджених умов щодо відсотків, комісій, пені та штрафів, комісії за обслуговування (членський внесок), інших нарахувань, між сторонами не узгоджено, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення тіла кредиту, а не на ці складові заборгованості, яка неправомірно нарахована позивачем. Так, позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 189\~786,88 грн. Дана сума є тотожною сумі в доданій до позову виписці за договором №б/н за період з 24.04.2919 р. по 20.07.2023р. в графі «Залишок після операції» з датою 12.07.2023. Зі змісту даної виписки вбачається, що в графі «Залишок після операції», зазначений залишок формується за результатом операцій з надходжень та витрат коштів на рахунку. До операцій з витрат належать «Списання відсотків за використаний кредитного ліміту» та «Щомісячна комісія за обслуговування картки». Тобто відсотки та комісія списувались за рахунок збільшення «тіла» кредиту, що суперечить вищевказаній правовій позиції та предмету позову, яким є стягнення тільки кредиту. Окрім того, в позові вказано, що Прострочене тіло кредиту це прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений Договором, тобто це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Прострочені відсотки - це нараховані відсотки за користування кредитним лімітах, які на конкретну дату, мали бути погашені відповідачем, але не погашені або частково не в повному обсязі. Відповідно до позову, кредитний ліміт позивачу було встановлено в розмірі 200\~000,00 грн. Однак відповідно до долученої позивачем виписки за договором, в графі «Залишок після операції» наявні сум і боргу більше 200 000 грн. кредиту, тобто сума заборгованості відповідачки є більшою ніж сума кредиту, що також свідчить про факт включення до суми заборгованості (до «тіла» кредиту)- відсотків та пені за користування кредитом: відповідно до зазначеної виписки: дата операції 29.05.2023 - залишок після операції 205\~786,88 грн.: дата операції 01.08.2022 - залишок після операції 221 786,88 грн., дата операції 01.07.2022 - залишок після операції 215\~775,36 грн. і т.д. Зазначене суперечить позиції позивачі, про надання відповідачу в борг коштів в розмірі 200 000 грн. на картки з номерами: № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , про наявність заборгованості у [PERSON] за договором №б/н між ATКБ «Приватбанк» та [PERSON] в розмірі 189 786,88 грн., та свідчить, що заявлена позивачем сума заборгованості до стягнення свідчить про наявність на карткових рахунках власних коштів [PERSON] . Тобто за користування власними коштами [PERSON] , рух яких здійснювався на зазначених рахунках, позивач також стягував відсотки та комісію, чим збільшував суму заборгованості за (тілом) кредиту. Як вже зазначалось, відповідно до виписки, до суми заборгованості за кредитом входять відсотки та комісія за користування кредитом, що в свою чергу не відповідає зазначеному в позові розрахунку суми заборгованості за кредитом, до якої мають входити ті кошти, які видані банком (Прострочене «тіло» кредиту). Якщо вирахувати із зазначеної суми боргу списані банком відсотки за використання кредитного ліміту то сума заборгованості зменшиться на 182786.82 грн. а саме: 01.08.2022 (1.7%) - 6011.52 грн.; 01.07.2022 (1.7%) - 5817.60 грн.; 01.06.2022 (1.7%) - 3406.59 грн.; 01.05.2022 (1.7%) -3296.70 грн.; 01.03.2022 (3% ) - 5434.32 грн.; 01.02.2022 (3% ) -6180.79 грн.; 01.01.2022 (3% ) - 6352.25 грн.; 01.12.2021 (3%) - 5779.05 грн.; 01.11.2021 (3% ) -6300.43 грн.; 01.10.2021 (3% ) - 5859.45 грн.; 01.09.2021 (3% ) - 6212.62 грн.; 01.08.2021 (3%) -6195.19 грн.; 01.07.2021 (3% ) -6033.32 грн.; 01.06.2021 (3% ) -6083.62 грн. 01.05.2021 (3%) -3047.51 грн.; 01.04.2021 (3% ) -6167.35 грн.; 01.03.2021 (3% ) -5543.96 грн.; 01.02.2021 (3% ) -6132.81 грн.; 01.01.2021 13% ) -6073.07 грн; 01.12.2020 (3% ) - 5695.38 грн. 01.11.2020 (3% ) -6179,57 грн.; 01.10.2020 (3% ) - 5976.09 грн.; 01.09.2020 (3% ) -6002.25 грн.; 01.08.2020(3.1%) - 6369.82 грн.; 01.07.2020(3.1%) - 6176.34 грн.; 01.06.2020(3.1%) - 5625.19 грн.; 01.05.2020 (3.1% ) - 5066.08 грн.; 01.04.2020 (3.1%) - 5127.62 грн.; 01.03.2020 (3.1% ) - 2550.06 грн; 01.02.2020(3.1%) - 5262.11 грн; 01.01.2020(3.1%) - 6291.48 грн.; 01.12.2019(3.1%) - 6077.63 грн.; 01.11.2019 (3.1 % ) - 6664.39 грн.; 01.10.2019(3.1%) - 9973.53 грн.. ВСЬОГО: 182786.82 грн. Крім того, відповідно до виписки за договором від 20.07.2023, яка додана до позову, щомісячна комісія за обслуговування картки за період з 24.04.2019 по 20.07.2023 становить 5200,00 грн. Таким чином, сума заборгованості 189786.88 грн. має бути зменшена на списану суму відсотків за використання банківського кредиту (яка як зазначалось вище не була передбачена договором від 28.08.2017) 182786,82 грн. та суму щомісячної комісії 5200,00 грн., тобто на 187986.82 грн. (182786.82 грн. + 5200.00 грн.). Сума заборгованості що стягується 189786,88 грн. - 187986.82 грн. (стягнута комісія та відсотки) = 1800,06 грн. Посилання представника позивача, що представником відповідача не надано висновок експерта, на підтвердження контррозрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки з виписки, наданої позивачем, можливо зробити такий перерахунок шляхом простих математичних операції, що не потребує спеціальних знань експерта. Таким чином, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 28.08.2017 становить 1800,06 грн., які слід стягнути на користь позивача. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та часткове задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 2846,80 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в вданому випадку становить 27,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 гривень суд приходить до наступних висновків. Як передбачено у ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 06.09.2023 між відповідачкою [PERSON] та адвокатом Коломоєць Іриною Василівною укладений Договір про надання правової допомоги (далі - Договір), предметом якого є зобов`язання адвоката надати правничу допомогу. Професійна правнича допомога, обумовлена Договором, надавалась адвокатом на підставі ордеру Серії АР № 1140843 на надання правничої (правової) від 15.09.2023. Загальна вартість правової допомоги склала 8000,00 грн. (консультація з питань кредитних правовідносин, підготовка відзиву на позов, підготовка заяв, клопотань, участь у судових засіданнях). Відповідно до акту прийому передачі виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру [PERSON] сплачено 8000,00 грн. 10.04.2024 від представника позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до мінімально розумної суми , що підлягає компенсації відповідно до діючого законодавства. Враховуючи критерій співмірності витрат на професійну правничу допомогу складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та те, що справа розглядається у спрощеному позовному провадженні, суд дійшов висновку про зменшення вказаних витрат до 5000,00 гривень. Що стосується застосування до спірних відносин строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Представник відповідача у відзиві просить про застосування строку позовної давності (без дати на наведення обґрунтування). З таким твердженням суд не погоджується, у зв`язку з наступним. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності\~Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого\~розділ «Прикінцеві положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями \~257, \~258, \~362,\~ 559, \~681, \~728, \~786, \~1293 \~цього \~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12\~Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~продовжено на строк дії карантину. У пункті 12\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім того 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.05.2022 року відповідно до якого\~розділ «Прикінцеві положення» ЦК України\~доповнено пунктом 19 за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,362,559,681,728,786,1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії. Позивач звернувся до суду 17.08.2023, з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28.08.2017, отже як і виникнення кредитних правовідносин, утворення заборгованості так і звернення до суду в даній справі відбулося в час коли в Україні діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та\~Указом президента України №64/2022 від 24.02.2022 року\~у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України вже було введено воєнний стан і згідно п.п. 12, 19\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину та на строк дії воєнного стану. Враховуючи наведене, позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

Outcome: partial