Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Представник позивача Прокопенко П.С. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» суму відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 471500 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач з 06.06.2018 перебував в трудових відносинах з позивачем та працював на посаді водія санітарного транспорту станції. 29.04.2020 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю водія [PERSON] , який, виконуючи свої посадові обов`язки, керував транспортним засобом марки «Peugeot Boxer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , що належить позивачу, та за участю водія [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номерний знак [NUMBER] . Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19.05.2020 [PERSON] визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулася 29.04.2020 та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП. 12.05.2020 [PERSON] письмово зобов`язався відремонтувати пошкоджений автомобіль «Peugeot Boxer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в строк до 01.10.2020 за власний рахунок. Відповідно до звіту № 56/32.10.20 від 08.10.2020 про оцінку вартості матеріального збитку матеріальний збиток, завданий позивачеві в результаті пошкодження вказаного автомобіля становить 379500,00 грн. 21.07.2020 ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ «НАСК «Оранта») було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 92000,00 гривень потерпілій особі [PERSON] - власнику автомобіля «Volkswagen LT 35», реєстраційний номерний знак [NUMBER] . 04.08.2020 позивачем в порядку регресу було виплачено ПАТ «НАСК «Оранта» 92000,00 грн. Оскільки вину [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась 29.04.2020 доведено, то у позивача на підставі ст.ст.130, 134 КЗпП України виникло право вимоги про відшкодування заподіяної з його вини матеріальної шкоди підприємству. 11.12.2023 зазначена справа надійшла до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з Яготинського районного суду Київської області за підсудністю згідно з ухвалою Яготинського районного суду від 13.11.2023. Ухвалою суду від 15.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 31.01.2024 о 10:00. Ухвалою суду від 27.02.2024 призначено справу до судового розгляду на 11.03.2024 о 10:00. 11.03.2024 в зв`язку з неявкою сторін у справі судове засідання відкладено до 08.04.2024 до 11:00. 08.04.2024 представник відповідача подав суду заяву про відкладення судового засідання в зв`язку з зайнятістю в іншій справі. Представник позивача Прокопенко П.С. в судовому засіданні 23.05.2024 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх, обґрунтовуючи доводами, наведеними у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Овсієнко Ю.А. в судовому засіданні 23.05.2024 просив відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності, вважав, що строк звернення до суду із вказаними вимогами, передбачений ст. 233 КЗпП сплинув. В своїх поясненнях також зазначив, що в позовній вимозі фактично поєднано дві вимоги, які є відмінними за своєю правовою природою: стягнення матеріального збитку на суму 379500,00 грн в результаті пошкодження (фізичного знищення) транспортного засобу, що регулюється нормами ст.1166 ЦК України та відшкодування шкоди в порядку регресу - 92 000 грн, що врегульовано ч.1 ст.1191 ЦК України. Водночас, відзначив, що відповідно до порядку відшкодування знищеного транспортного засобу, визначеного ст.30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», право на відшкодування шкоди в розмірі вартості транспортного засобу до ДТП виникає виключно тоді, коли залишки транспортного засобу передані відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду. Однак, залишки транспортного засобу [PERSON] не передавались, а стан транспортного засобу такий, що не виявляється за можливе повернути його залишки. Вважав вимогу про стягнення матеріального збитку в сумі 379500,00 грн необґрунтованою. Позовну вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 92000,00 грн визнав, однак вказував, що оскільки шкода була заподіяна підприємству 20.04.2020, строк звернення до суду за регресною вимогою розпочався 22.09.2020, а отже позовна заява подана з порушенням строку, встановленого законом для заявлення такої вимоги в суді. В судовому засіданні 15.07.2024 представник позивача в своїх додаткових поясненнях окремо окреслив позицію щодо строку звернення до суду з вимогами, що викладені в позові. При цьому, послався на п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, згідно з яким, під час карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції, строки, визначені ст.233 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; вважав, що у даній справі строк, встановлений ст.233 КЗпП України, необхідно рахувати наступним чином: 12.03.2020 по 30.06.2023 - строк, на який продовжено загальний строк позовної давності; з 01.07.2023 по 08.06.2024 - продовження нарахування загального строку позовної давності. Крім того, зазначив, що відповідач уникає отримання залишків транспортного засобу, оскільки на пропозицію позивача відмовився отримати його залишки. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив таке. Згідно з копією наказу №139-к від 06.06.2018 [PERSON] прийнято на посаду водія санітарного транспорту «Переяслав-Хмельницької станції екстреної медичної допомоги» філії КЗ КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Рішення Київської обласної ради № 818-33-УІІ від 21.01.2020 КЗ КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» реорганізовано в КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Згідно з копією свідоцтва серії [NUMBER] від 20.06.2014 про реєстрацію транспортного засобу «Peugeot Boxer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , останній на праві власності належить КЗ КОР «КОЦЕМДМК». 19.05.2020 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. 30.05.2020 постанова Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19.05.2020 набрала законної сили. Відповідно до копії розписки від 12.05.2020 [PERSON] як винуватець ДТП, яка відбулася 29.04.2020 з його вини, зобов`язався повністю відремонтувати санітарний автомобіль Peugeot Boxer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в строк до 01.10.2020 за власний рахунок. В суді досліджено копію заяви НАСК «Оранта» на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу №3390-03-06/б/н від 04.08.2020 на ім`я КЗ КОР «КОЦЕМДМК», в якій НАСК «Оранта» просить сплатити суму в розмірі 92000 грн на розрахунковий рахунок НАСК «Оранта» як відшкодування згідно регресної вимоги. Відповідно до копії страхового акту № ОЦВ-М-20-32-25741/1 від 20.07.2020 та розрахунку страхового відшкодування від 14.07.2020 сума страхового відшкодування становить 92000,00 грн. Із копії платіжного доручення № 34673 від 21.07.2020 вбачається, що потерпілому [PERSON] 21.07.2020 було здійснено виплату страхового відшкодування на суму 92000,00 гривень. Із копії платіжного доручення № 1948 від 21.09.2020 вбачається, що КНП КОР КОЦЕМД МК було здійснено виплату відшкодування згідно регресної вимоги №3390-03-06/б/н від 04.08.2020 на суму 92000,00 гривень. Згідно з копією звіту №56/32.10.20 від 08.10.2020 про оцінку вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку власнику КТЗ «Peugeot Boxer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , - КЗ КОР «КОЦЕМДМК» становить 379500,00 грн., вартість відновлювального ремонту становить 616959,31 грн, ринкова вартість КТЗ до пошкодження - 379500 грн, В суді також досліджено претензію про виплату матеріальної шкоди, заподіяної підприємству з вини працівника [PERSON] від 21.10.2020 за №1504; копію посадової інструкції водію санітарного транспорту [PERSON] ; копію договору №11 від 01.06.2018 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви, КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 471500 гривень, яка складається з матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля у розмірі 379500,00 грн, та зворотної вимоги (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування - 92000,00 грн. Згідно з приписами ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються Главою IX Кодексу законів про працю України та іншими нормативними актами. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно з п.п.4, 5, 6 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані. За приписами ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Відповідно до ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В силу вимог ч.ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини встановлені постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19.05.2020, яка набрала законної сили 30.05.2020, не доказуються під час розгляду даної справи. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, позивачу спричинена матеріальна шкода. На підтвердження розміру завданих збитків позивачем надано звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 56/32.10.20 від 08 жовтня 2020 року, відповідно до якого розмір матеріального збитку становить 379500,00 грн. Також судом встановлено, що на день події ДТП відповідач перебував у трудових стосунках з позивачем, а тому як особа винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та перебувала під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству. Отже, позовні в вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, спричиненої підприємству внаслідок дорожнього-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача є обґрунтованими. Щодо позовної вимоги в частині стягнення з [PERSON] в порядку регресу суми виплаченого позивачем потерпілому страхового відшкодування, слід відзначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобо`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Як вбачається з матеріалів справи, КНП КОР КОЦЕМД МК було здійснено виплату відшкодування згідно регресної вимоги №3390-03-06/б/н від 04.08.2020 на суму 92000,00 гривень, а отже підприємство набуло право регресної вимоги до відповідача в межах відшкодованої суми. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У відповідності до роз`яснень, визначених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КзпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, як зауважив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 483/242/20, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Водночас, згідно з Главою XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів від 11 березня 202 року № 211 на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, який закінчив свою дію 30 червня 2023 року. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» стягнення шкоди заподіяної підприємству, установі, організації проводиться з урахуванням передбаченого ст. 233 КЗпП України річного строку для пред`явлення позову по кожній вимозі і поважності причин його пропуску. Пропуск даних строків без поважних причин є підставою для відмови у задоволені позову, за умови обґрунтованості позовних вимог. Як вбачається з копії конверту, до суду позивач звернувся 07 серпня 2023 року, тобто с пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, поважність причин пропуску строку звернення до суду позивачем не обґрунтовувалась. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволені позову позивача про стягнення з відповідача заподіяної шкоди слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Outcome: dismissed