Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про задоволення двох позовних вимог, а саме: -розірвати шлюб, зареєстрований 14 лютого 2024 року у Ковельському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції актовий запис №55 між позивачем та відповідачем. -визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що причиною розірвання шлюбу є ті обставини, що відповідач скористувався її довірою з метою проживання в Україні, виявляється почуттів як таких у нього не було. До моменту офіційного одруження показував себе з хорошої сторони, однак рідко приїжджав до дитини, мотивуючи, що потрібно офіційно одружитись, мати дозвіл на проживання. Після надання офіційної згоди її татом на проживання, і після офіційного одруження та добровільного поселення, людина повністю змінилась, стала погрожувати, що наче житло його, що все відбере, постійно підвищував голос і в тому числі при дитині. Психологічно та морально вчиняв різного роду тиск. Користуючись становищем привіз свою маму. Тобто все зводилось до того, щоб використати позивачку і її батьків у своїх «грязних» цілях. 24 березня 2024 року через крики, погрози вона змушена була викликати поліцію. Поліцією зафіксовано факт, та складено терміновий заборонний припис. В присутності поліції відповідач поводив себе неналежно, кричав доти, доки правоохоронні органи не зробили йому зауваження, а також за дорученням його було примусово поселено в інший будинок-пустку, який позивачка самостійно знайшла. З відповідачем спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу однозначно неможливе. Вважає, що з такими маніпуляціями зі сторони відповідача, використання її з сином у своїх цілях, вчиняючи постійно психологічний тиск, говорячи різні погрози, тому примирення та збереження шлюбу між сторонами, як це передбачено ст. 111 СК України, неможливе з підстав викладених вище. Крім того, перебування у шлюбі суперечить інтересам дитини та інтересам позивача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності, а тому наполягаю на його розірванні. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 29 березня 2024 року, розгляд позову постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Любомльської міської ради доручено надати суду висновок стосовно заявленої позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Ухвалою від 04 червня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд позову по суті. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач в канцелярію суду подала заяву про підтримання позову, розгляд справи за її відсутності. Відповідач двічі належним чином був повідомлений про розгляд справи по суті шляхом публікації судового оголошення на офіційному сайті судової влади, а також шляхом надіслання повісток на поштову адресу за останнім відомим місцем проживання в Україні, але в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань щодо процедури розгляду не подавав. На виконання ухвали суду від 29.03.2024 було подано 01.05.2024 висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з одним із батьків. За викладених обставин розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини закладення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: категоричне заперечення позивачем можливості примирення, наявність малолітньої дитини, її вік, те, що сторони проживають окремо, фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 14.02.2024 року Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції сторони уклали шлюб 14 лютого 2024 року, про що в зроблено відповідний актовий запис за № 55. Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчого комітету Бірківської сільської ради Любомльського району Волинської області 03 вересня 2021 року сторони є батьками [PERSON] . Оскільки відповідачем не заперечено тієї обставини, що їх малолітні діти проживають разом з позивачем, тому в силу ч.1 ст.60 ЦПК України дана обставина доказуванню не підлягає та вважається судом встановленою. Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що позивач наміру на збереження, укладеного з відповідачем, шлюбу не має, при цьому сторони проживають окремо, що в своїй сукупності свідчить про неможливість збереження сім`ї, оскільки подальше спільне життя подружжя та існування шлюбу суперечитиме інтересам сторін, а також їх дитини, що має суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як слідує із змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільної дитини. З копії довідки №18-31-32 від 25.03.2024 виданої ПрАТ «Волиньобленерго», встановлено, що позивачка має основне місце роботи - працює контролером енергонагляду групи клієнтського сервісу Любомльського відділення Ковельської філії ПрАТ «Волиньобленерго». Відповідно до висновку, складеного органом опіки та піклування - виконавчого комітету Любомльської міської ради від 23.04.2024 доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] саме з матір?ю, і саме таке рішення, на переконання органу опіки та піклування, відповідатиме, в першу чергу, інтересам дитини. Відповідач також не надав суду доказів того, що поведінка позивача є такою, що унеможливлює проживання дитини з нею. При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, його захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Конвенція про права дитини, що набула чинності для України 27.09.91 р. (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Та обставина, що позивач має можливість утримувати дитину та підтримувати належні умови його виховання і розвитку підтверджується висновком - виконавчого комітету Любомльської міської ради від 23.04.2024. Таким чином, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з врахуванням інтересу малолітньої дитини, її позитивного відношення та прихильності до матері, з якою він залишився фактично проживати, турботи та уваги кожного з батьків для забезпечення повноцінного виховання і розвитку дітей, умов проживання дітей, і відповідно до положень Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, слід визначити місце проживання з матір`ю [PERSON] . Ураховуючи повне задоволення позову та положення ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору підлягають стягненню з відповідача. Розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу вирішити протягом п`яти днів після отримання позивачем ухваленого рішення суду. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача державного мита, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, то суд роз`яснює позивачці, що відповідно до ч.7ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", відмітка в актовому записі про шлюб про розірвання шлюбу, здійсненого в судовому порядку, вчиняється органом державної реєстрації актів цивільного стану після набрання рішенням суду законної сили та його надсилання судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Отже вимога позивачки в цій частині не ґрунтується на приписах чинного законодавства та не може бути задоволена.

Outcome: partial