Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що сторони з 27.04.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.12.2022 року. За час перебування в шлюбі сторони за рахунок спільних грошових внесків у вигляді заробітної плати кожного з них, інших доходів збудували житловий будинок з погосподарськими будівлями в [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано на відповідача 06.08.2018.Вказаний житловий будинок з погосподарськими будівлями розташований на земельній ділянці площею 0,15 га кадастровий номер 5620855100:01:005:0263, яка належить відповідачу на праві приватної власності згідно договору дарування від 17.05.2012 року. Оскільки будинок повністю збудований сторонами під час шлюбу, позивач вважає його спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу в рівних частках, зокрема по 1/2 кожному. Крім того, в силу ст. 120 ЗК України у разі наявності спільної часткової власності на будинок декількох власників, такі власники набувають право спільної часткової власності на земельну ділянку біля будинку. У разі наявності бажання кожен із співвласників спільної часткової власності має право на отримання особисто у власність частину земельної ділянки відповідно до частки, що йому належить. Питання про виділення належної власнику частки в натурі (на місцевості) вирішується за угодою між усіма співвласниками. У разі недосягнення згоди співвласниками, питання вирішується в судовому порядку. Тому на виконання вимог ст. 120 ЗК України позивачка просить виділити 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га кадастровий номер 5620855100:01:005:0263 для обслуговування житлового будинку. У зв`язку з виникненням конфлікту, відповідач та його батьки не допускають позивачку до житлового будинку, в якому залишилися також особисті речі позивачки та дитини. Позивачка вважає, що при поділі майна їй слід виділити наступне майно: духову шафу, варочну панель, витяжку, посудомийну машину, пральну машину, бойлера, раковину з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитячу шведську стінку. Крім того, за рахунок спільних грошових коштів подружжя, так як кошти на його придбання були накопичені за час шлюбу, сторони приблизно у 2017-2018 роках придбали легковий автомобіль марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску. Вартість придбаного автомобіля становила 4500 доларів США. В подальшому у 2022 році, відповідач без згоди позивачки зареєстрував право власності за договором купівлі-продажу на даний автомобіль на іншу особу, [PERSON] , [INFO] , проживає [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . Таким чином, позивачка вважає, що має право на отримання компенсації вартості спільного сумісного майна автомобіля Volkswagen Caddy 2006 року випуску, яким на даний час користується [PERSON] . Так відповідно до визначеної ціни транспортних засобів такої ж марки та такого ж року випуску на сайті avtoria.com, продаж здійснюється за ціною 7300 доларів США або 281196 грн (за офіційним курсом станом на 22.03.2023), тобто позивачка вважає обґрунтованим стягнення з відповідача в рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля грошові кошти в сумі 3500 доларів США або 140598 грн. Крім того, листом Володимирецької селищної ради від 20.12.2022 № 2282/03- 60/22 позивачку повідомлено, що відділом «Центр надання адміністративних послуг» з 19.12.2022 [PERSON] , знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . З даного листа відомо, що зняття з місця реєстрації відбулося за заявою власника житла без згоди позивачки. З серпня 2022 року позивачка немає доступу до майна, відповідач та його батьки змінили замки у вхідних дверях воріт, вона ключів немає, і тому вона та неповнолітній син позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися майном. З даним питання позивачка зверталася 16.11.2022 із заявою до Володимирецького ВП № 1 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області. По даний час відповіді не отримано. Вважає, що такі дії власника, є незаконними, такими, що порушують законні права та інтереси позивачки щодо права розпорядження та користування майном, а саме житловим будинком номер [ADDRESS] з наступного. З врахуванням наведеного, вважає, що слід визначити порядок користування житловим будинком [ADDRESS] та виділити у користування позивачки житловий будинок А-1, мансарду Мд-1 площею 71,7 кв.м, терасу а площею 24,2 кв. м. Домовитись про порядок поділу майна, придбаного ними в період шлюбу, вони не змогли, тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії . Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду, оскільки в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не змогли. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 24.03.2023 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 12.05.2023 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 12.06.2023 року не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк відповідач [PERSON] , подав відзив на цивільний позов, в якому просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивачки посилаючись на недоведеність та безпідставність заявлених вимог. Відповідач [PERSON] , заперечує щодо наведених обставин та зазначив, що оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та докази, якими вони підтверджуються, позов не може бути задоволений в повному обсязі. Ухвалою суду від 21.07.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 29.01.2024 року було витребувано додаткові докази по справі. Будь-яких інших процесуальних дій не вчинялося. В судовому засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Кругліцька В.М. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Будучи допитаною під присягою за правилами допиту свідків, позивач [PERSON] пояснила суду, що після заручин з відповідачем вони прийшли жити на земельну ділянку його батьків, в [ADDRESS] . На той час на ділянці перебувала одна будівля - літня кухня, яка не була повністю закінчена, в ній до весілля зробили ремонт. Жодних інших будівель на ділянці не було. Після укладення шлюбу подружжя розпочало будівництво житлового будинку на цій же ділянці, будівництво розпочато від фундаменту, фактично повністю завершено, і на час припинення подружніх відносин залишались незавершеними деякі внутрішні роботи. Позивач до декрету працювала, мала стабільний заробіток, після народження дитини займалась вихованням сина та вела домашнє господарство. Відповідач після одруження нетривалий час працював в органах внутрішніх справ, потім звільнився і тривалий час їздив на тимчасові заробітки, т.зв. «шабашки», заробляв гроші на будівництво будинку та на життя. Також подружжям було придбано у власність автомобіль, який в подальшому відповідач без згоди дружини переоформив на свого батька [PERSON] . Після припинення подружнього співжиття та розірвання шлюбу відповідач та його батьки фізично не допустили [PERSON] до домоволодіння, і вона тільки із залученням працівників поліції змогла забрати дитячі речі, все інше спільне майно, в т.ч. меблі, побутова техніка, скутер, які вказані в позові, залишилось в будинку, доступу до нього позивач немає. Також їй стало відомо, що без будь-яої її згоди її було знято з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бірук О.ВА. в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та не доведеність, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Будучи допитаним під присягою за правилами допиту свідків відповідач [PERSON] пояснив, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] була отримана його батьками для власних потреб, батьки здійснювали там будівництво житлового будинку та господарських споруд за рахунок власних коштів і для себе. Після одруження з позивачкою батько подарував ділянку [PERSON] , на той час там вже була літня кухня, де подружжя і проживало, гараж та зруб - повністю зведений і накритий дахом житловий будинок, без вікон, дверей і внутрішнього облаштування. Подружжя не здійснювало будівництва, оскільки ніхто з них не працював і не мав доходу, а кошти від тимчасових заробітків використовувались для утримання дитини. Автомобіль Volkswagen Caddy 2006 року випуску також був придбаний батьком відповідача, а сам [PERSON] з дозволу батька користувався автомобілем. Що стосується побутової техніки - то вона наявна в будинку, і позивач може її забирати. В той же час, оскільки саме відповідач є власником будинковолодіння - земельної ділянки і споруд на ній - він не бажає, щоби колишня дружина була зареєстрована і проживала в належному йому майні. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Володимирецької селищної ради Вараського району Рівненської області будучи належно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не клопотав про перенесення часу судового засідання, не надав суду пояснень чи заперечень проти позовних вимог. Крім пояснень в судовому засіданні, сторони та їх представники надали суду письмові заяви по суті справи, а також письмові докази та фотографії, які долучено до справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши інші докази у справі, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечувалося учасника справи, що позивачк а [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.2011, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції у Рівненській області Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.12.2022 було розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , яке сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили. Таким чином, сторони у справі перебували у шлюбі в період з 27.04.2011 р. по 20.12.2022 року. Дана обставина визнана сторонами, і крім того, підтверджується відомостями про реєстрацію шлюбу та рішенням Володимирецького районного суду. Також встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини сина [PERSON] [INFO] . Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц. Також встановлено, що згідно договору дарування від 17.05.2012 року [PERSON] , подарував [PERSON] , земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер 5620855100:01:005:0263, яка розташована в [ADDRESS] . Позивачка зазначила, що перебуваючи в шлюбі сторони за рахунок спільних грошових внесків у вигляді заробітної плати кожного з них, інших доходів збудували житловий будинок з погосподарськими будівлями в [ADDRESS] . Згідно копії дозволу на виконання будівельних робіт №148 від 16.10.2002 року який виданий батькові відповідача [PERSON] , вбачається, що вказаний дозвіл на будівництво спірного житлового будинку в [ADDRESS] було видано в 2002 році, проте даний дозвіл, на думку суду, не є доказом фактичного початку будівництва. Право власності було на спірний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , 06.08.2018, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.01.2023. Згідно копії паспорта громадянина України серія [NUMBER] позивачки [PERSON] , встановлено, що остання зареєструвала своє місце проживання за адресою [ADDRESS] 03.09.2018 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , належними та допустимими доказами підтвердила власні позовні вимоги як щодо перебуванні у шлюбі та спільному проживанні з [PERSON] , однією сім`єю, так і щодо права спільної власності на спірний житловий будинок. Зокрема, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю є, зокрема: свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини в якому чоловік у добровільному порядку записаний як батько; рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, довідки з місця проживання; свідчення свідків; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Подібна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 15.07.2020 року у справі №524/10054/16 (61-21748св18). З пояснень позивачки та відповідача вбачається, що сторони проживали в новозбудованому будинку як сім`я, мали спільний побут та спільні витрати. Наведені докази є належними, допустимими і в своїй сукупності на думку суду доводять ту обставину, що з 27 квітня 2011 року по 31 січня 2022 року сторони проживали однією сім`єю в житловому будинку [ADDRESS] , спорудження, будівництво та облаштовування якого було проводилося під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] , та [PERSON] . Дану обставину підтверджують також надані сторонами видаткові накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів, а саме: №1516 від 29.08.2011 р., №РІ-06773 від 07.11.2011 р., №1521 від 30.08.2011 р., №1512 від 29.08.2011 р. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також підтвердили ту обставину, що після одруження сторони проживали на спірній земельній ділянці в приміщенні літньої кухні, оскільки житловий будинок на той час не був споруджений; його будівництво здійснювалось подружжям з допомогою родичів як чоловіка, так і дружини, під час шлюбу. Доводи позивачки підтверджуються також оглянутими в судовому засіданні фотографіями, зображення на яких підтверджують, що навіть після народження сина сторін, тобто після 2013 року спірний житловий будинок не був споруджений, а його будівництво лише розпочалось. Показання відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON] та надані ним письмові докази не спростовують висновків суду та встановлених обставин. Враховуючи надані сторонами докази судом встановлено, що спірний будинок був збудований за час перебування сторін у шлюбі, таким чином, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачкою та відповідачем по 1/2 частини будинку. Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1, 2ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.ст.69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Щодо поділу земельної ділянки судом встановлено наступне. Частиною 1 ст.120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Як вказав ВС у складі ВП, стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова ВП ВС від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16, провадження № 12-143гс18). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги що житловий будинок з надвірними господарськими спорудами [ADDRESS] є спільним майном майном подружжя [PERSON] , та [PERSON] , та підлягає поділу між ними в рівних частках, земельна ділянка на якій розміщено вказаний будинок, також підлягає поділу між сторонами. Щодо поділу автомобіля легкового марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску судом встановлено наступне. Факт придбання автомобіля за час перебування сторін у шлюбі сторони підтвердили в своїх поясненнях, однак відповідач також зазначив, що спірний автомобіль був придбаний його батьком [PERSON] , для себе та за його особисті кошти. Дані пояснення відповідача [PERSON] , суд не приймає до уваги, зважаючи на ту обставину, що відповідач не зміг назвати законного джерела походження коштів для придбання його батьком автомобіля та ту обставину, що спірний автомобіль марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску був перереєстрований на батька відповідача [PERSON] , лише 13.12.2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу наданого самим відповідачем. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що автомобіль марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску було придбано сторонами за кошти і у власність подружжя. При цьому, проведене перереєстрація автомобілем є удаваним правочином з огляду на таке. У відповідності до ч.2 ст.235 ЦК України в разі укладення удаваного правочину, відносини сторін регулюються правилами, встановленими для правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме той правочин, на укладення якого було спрямовано волевиявлення сторін, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Як вбачається зі ст.655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно, майнові права та право вимоги. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , фактично уклав договір купівлі-продажу автомобіля, умови якого не суперечать вимогам чинного законодавства, в т.ч. сторони домовились про всі істотні умови договору - ціну, предмет, і повністю виконали договір, оскільки продавець передав автомобіль та прийняв оплату, а покупець [PERSON] , сплатив вартість придбаного автомобіля та прийняв придбане. Таким чином, [PERSON] , набув майно внаслідок укладення цивільно-правової угоди, а саме договору купівлі-продажу, умови якої повністю виконані сторонами. На користь такого висновку суду свідчить і та обставина, що незважаючи на здійснення перереєстрації транспортного засобу, автомобіль продовжує перебувати у володінні та користуванні [PERSON] , що сторони та свідки підтвердили в своїх поясненнях. У відповідності до ст.65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У відповідності до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Як вбачається з пп.24, 30 цієї ж Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при поділі спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд, проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що автомобіль був відчужений [PERSON] , всупереч волі другого співвласника, без відома та згоди [PERSON] , тобто не в інтересах сім`ї, а з метою приховати майно від поділу. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що частки подружжя у спільному майні є рівними, суд приходить до висновку, що [PERSON] , має право на відшкодування 1/2 частини вартості спірного автомобіля, який до часу його продажу перебував у спільній власності подружжя, і вартість якого враховується судом при поділі майна подружжя. Так, позивачкою оцінено ринкову (оціночну) вартість транспортного засобу автомобіля марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску що становить 7300 доларів США або 281 196 грн (за офіційним курсом станом на 22.03.2023), яка проведена без огляду самого транспортного засобу експертом. Разом з тим, відповідач [PERSON] , у фактичному володінні якого перебуває спірний автомобіль та який фактично йому належить, належних доказів на підтвердження іншої вартості спірного автомобіля до суду не надав та не заявив клопотання про призначення експертизи судом, тому, суд при розподілі спільного майна подружжя приймає до уваги надану позивачкою вартість. Суд, враховуючи вищевикладене, прийшов до висновку про поділ спільного майна подружжя, шляхом: залишенням у власності [PERSON] , та його батька [PERSON] , автомобіля марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску стягнувши з [PERSON] , на користь [PERSON] , 1/2 вартості автомобіля, що становить 140598.00 грн. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, встановивши, що спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та перебуває у його користуванні, є неподільною річчю, позивачкою ТЗ не використовується, суд прийшов до висновку про розподіл спільного майна подружжя та його виділ в натурі, оскільки, визначення ідеальних частин у спільному майні кожного з подружжя, не вирішить даний спір по суті, а призведе до утруднення використання та розпорядження даним транспортним засобом, як спільною власністю, і позивачкою, і відповідачем. Поділ рухомого майна, крім автомобіля. Також в ході судового розгляду справи, в своїх поясненнях сторони визнали, що за час шлюбу ними придбано наступне майно, яке обидві сторони вважають спільною власністю подружжя: - духова шафа, варочна панель, витяжка, посудомийна машина, пральна машина, бойлер, раковина з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитяча шведська стінка, скутер марки Honda DIO АЕ-62, яке судд вважає за налкжне виділити в користь позивачки оскільки після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати з нею та перебуває на її утриманні. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Щодо зняття [PERSON] , з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] без її згоди судом встановлено наступне. Листом Володимирецької селищної ради від 20.12.2022 № 2282/03- 60/22 [PERSON] , повідомлено, що відділом «Центр надання адміністративних послуг» з 19.12.2022 [PERSON] , знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. У частинах четвертій і п`ятій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людиниу справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року. Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, місцем проживання визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Тобто, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови. З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2022 року [PERSON] , звернувся до відділу «Центр надання адміністративних послуг» Володимирецької селищної ради з заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за спірною адресою. В цей же день, 19.12.2022 року органом реєстрації було прийнято рішення про зняття вищевказаної особи з реєстрації місця проживання. За змістом п.26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Верховний Суд в своїй постанові від 10.02.2021 року при розгляді справи №755/14304/19 зробив висновок: «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником». Тобто, зняття особи з реєстрації уповноваженим на це державним органом може бути здійснено лише на підставі особисто поданої ним заяви. В даному випадку, позивачка заяву про зняття її з реєстрації за місцем проживання ні особисто, ні через свого представника, не подавала. Фактично її зняття з реєстрації відбулось лише на підставі заяви [PERSON] , як власника спірного житлового будинку та надаючи з цього питання витяг з Державного реєстру, просив зареєстровану в даному будинку [PERSON] , зняти з реєстрації. Суд вважає, що задовольняючи вказану заяву та приймаючи 19.12.2022 року рішення про зняття з реєстрації позивачки, органом реєстрації відділ «Центр надання адміністративних послуг» порушив свої дискреційні повноваження та в не передбачений законом спосіб, позбавив [PERSON] , права мати зареєстроване місце проживання. Крім того, слід звернути увагу на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про добровільне звільнення приміщення та наявність рішення про виселення чи інші дані, які б слугували достатньою правовою підставою для зняття останньої з реєстрації в передбаченому законом порядку. Суд приходить до висновку про доведеність заявлених вимог, оскільки відділ «Центр надання адміністративних послуг» фактично перейняв на себе повноваження суду та діяв у спосіб не передбачений законом. Доводи сторони відповідачів щодо правомірності дій органу реєстрації щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачки не приймаються до уваги судом як такі, що не ґрунтуються на законі, зокрема повністю суперечать як положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», так і вимогам п.26 Правил реєстрації місця проживання. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли ценеобхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З приводу розподілу судових витра судом встановлено наступне. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як це вбачається зі ст.141 ч.1 ЦПК України. Понесення позивачкою судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 3230 (три тисячі двісті тридцять) гривень 80 коп. підтверджується квитанціями. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останньою судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 3230,80 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial