Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

У лютому 2024 року перший заступник керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та передати її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради; витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . За інформацією комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2006. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №73638673 від 18.08.2023 у Спадковому реєстрі відсутня інформація про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] . На запит прокуратури щодо наявності родичів у [PERSON] . Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 19.04.2023 повідомлено, що проведеною перевіркою у відділах державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві та Київському відділі державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян не виявлено актових записів цивільного стану відносно [PERSON] , [INFO] , а тому дана квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради відповідно до ст.1277 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2670123380000 здійснено в реєстрі 12.12.2022 за [PERSON] . У подальшому, 23.01.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу даної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 58. Разом з тим, [PERSON] помер [INFO] , про що свідчать надані копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2017 та актового запису про смерть № 1217 від 10.10.2017, виданих Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00040177825 від 20.06.2023. Виходячи з того, що [PERSON] не міг укладати договір купівлі-продажу від 23.01.2023 № 58 з [PERSON] , остання не набула права власності на спірну квартиру, а тому не могла її відчужувати за договором купівлі-продажу від 01.04.2023 на користь [PERSON] . Враховуючи, що Київською міською радою, якій в силу наслідків відумерлості спадщини має належати спірна квартира, рішення про відчуження спірного майна не приймалися, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, вважав, що спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 11.03.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У відзиві на позов відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні, посилаючись на наступне. У пошуках житла вони (відповідач та його батьки) звернулися до ріелтора [PERSON] , який запропонував їм придбати виставлену на продаж [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною 20 000 дол.США. Вони погодилися, але просили надати для ознайомлення пакет правовстановлюючих документів на квартиру та відсутність запису державного реєстратора у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про заборону відчуження (арешт)нерухомого майна, у безпосередній їхній присутності здійснити перевірку добросовісності та законності вчинення [PERSON] нотаріально посвідченого договору щодо відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна та надати дозвіл на огляд стану приміщення, щодо якого вчиняється нотаріальна дія. Повідомив, що з [PERSON] ніколи не зустрічався, безпосередньо з нею не спілкувався. Вперше побачили [PERSON] у приватного нотаріуса Чорногуз О.В. лише 01.04.2023 під час підписання договору купівлі-продажу. Зазначив, що 27.03.2023 разом із батьками та ріелтором [PERSON] оглянули спірну квартиру. Вона була в занедбаному стані, потребувала ремонту. Стіни в кімнатах, стеля були обдерті, на них була пліснява. Крім цього, по квартирі існував борг за житлово-комунальні послуги в сумі 65 000 грн., у зв`язку з чим, вони разом із продавцем дійшли домовленості, що з урахуванням наявної заборгованості, вартість продажу квартири буде зменшена на вказану суму і замість її продажу за початковою ціною у 20 000 доларів США, що становить 731 200 грн. буде 17 000 доларів США, що становить 600 000 грн. Наголосив на тому, що перед початком нотаріального оформлення договору купівлі-продажу він та його батьки звернулися до ріелтора [PERSON] та приватного нотаріуса КМНО Чорногуз О.В. з проханням перевірити в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно повну інформацію про чистоту та законність здійснення правочину з метою уникнення подальших негативних наслідків, які можуть виникнути у нього,у зв`язку з можливим незаконним вчиненням правочину. Після перевірки нотаріус повідомила,що нею не виявлено будь-яких незаконних дій чи порушень чинного законодавства, будь-яких обтяжень, що перешкоджали б укладенню договору купівлі-продажу квартири. Перед підписанням договору нотаріус запитала, чи здійснив покупець [PERSON] остаточний розрахунок з продавцем [PERSON] у розмірі 600 000 грн., на що я повідомив, що маємо готівкові кошти в сумі 17 000 доларів США, чи у розмірі 600 000 грн. При цьому, [PERSON] попросила нотаріуса надати їй час для перерахунку та перевірки грошових коштів. Після здійснення перевірки [PERSON] повідомила нотаріуса, що в неї немає жодних заяв та претензій до мене, [PERSON] щодо передачі коштів та остаточного проведення розрахунку за продану квартиру, на підтвердження чого надала розписку. В подальшому він дізнався, що Дарницьким РУП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування № 12022100020003624 від 26.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4. ст.190 КК України, по якому його 12.02.2024 було викликано для дачі показань в якості свідка. Відповідач [PERSON] вважає, що позов прокурора є безпідставним та невмотивованим, а він є добросовісним набувачем нерухомого майна та набув право власності на спірний об`єкт на підставі відплатного договору, а тому витребування прокурором спірного майна у комунальну власність призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Додатково додає, що дана квартира не може бути витребування у нього без належного відшкодування вартості її придбання (справедливої сатисфакції) у силу вимог ст.388 ЦК України. Крім того, вважає, що трирічний строк позовної давності сплинув 19.04.2021, а тому звернувся з заявою про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову. У відповіді на відзив прокурор наполягав на позовних вимогах, посилаючись на обставини, викладені у позові. 21.03.2024 [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до першого заступника керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; усунути йому перешкоди у вільному користуванні належним йому майном, зобов`язати державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Шульгу І.Ю. внести зміни до запису (скасувати, анулювати внесений нею запис) від 13.04.2023 о 12:57:30 про накладення арешту на належне йому майно - квартиру [ADDRESS] та внести новий запис (поновити запис) у ЄДРРП про реєстрацію речового права власності на вказану квартиру на його ім`я. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2024 зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом першого заступника керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради. У відзиві на зустрічний позов представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації вважає доводи сторони позивача за зустрічним позовом безпідставними, необгрутованими та таким, що не відповідають фактичним та дійсним обставинам справи, а тому просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на наступне. Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація листом від 24.10.2022 № 101-7179/02 звернулася до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з проханням розглянути комплект документів архівної приватизаційної справи квартири [ADDRESS] та комплект документів, поданий [PERSON] до ЦНАП для отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло та у разі встановлення протиправних дій вжити відповідних заходів реагування та повідомити райдержадміністрацію, оскільки під час опрацювання співробітниками відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду апарату райдержадміністрації, поданого [PERSON] комплекту документів та матеріалів архівної приватизаційної справи відносно вказаної квартири було помічено розбіжності між копією паспорта 1 та копією паспорта громадянина України серія [NUMBER] (відтиск печатки «Міністерство внутрішніх справ України 11-04) на ім`я [PERSON] , [INFO] , далі - паспорт 2 , яка містилася у цій архівній приватизаційній справі в частині зазначення місця народження [PERSON] та відтиску печатки Міністерства внутрішніх справ України, який міститься на копіях паспорта 1 та паспорта 2. Листом від 28.11.2022 № 13765/175/41/02-22 Дарницьке УП ГУНП у м. Києві проінформувало Дарницьку райдержадміністрацію, що на підставі листа слідчим відділом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022100020003624 від 26.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Повідомляє, що спірна квартира відповідно до розпорядження відділу приватизації Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 11.12.2006 за № 45234 передана [PERSON] у приватну власність. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрита спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , спадкоємці за законом і заповітом відсутні, а тому спірна квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. У відзиві на зустрічний позов прокурор просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Зокрема наголосив, про те, що заявляючи таку позовну вимогу як зобов`язання вчинити дії [PERSON] не наводить норм законодавства, які на його думку порушені державним реєстратором при реєстрації обтяження на квартиру. Арешт на квартиру накладено ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2023. Даною ухвалою задоволено клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 12022100020003624 від 26.10.2022 за ч.4 ст.190 КК України, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка визнана речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, питання зняття арешту з майна, який накладено слідчим суддею під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні підлягає розгляду за правилами Кримінального процесуального кодексу України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.06.2024 зустрічний позов [PERSON] в частині вимог про усунення перешкод у вільному користуванні майном, зобов`язати державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Шульгу І.Ю. внести зміни до запису (скасувати, анулювати внесений нею запис) від 13.04.2023 о 12:57:30 про накладення арешту на належне йому майно - квартиру [ADDRESS] та внести новий запис (поновити запис) у ЄДРРП про реєстрацію речового права власності на вказану квартиру на його ім`я - залишено без розгляду. 22.05.2023 від [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вона повідомила наступне. В кінці 2022 року вона з чоловіком прийняла рішення придбати квартиру в м. Києві з метою її подальшого перепродажу. Хтось із знайомих, хто конкретно їй не відомо запропонував квартиру [ADDRESS] , яку вони вирішили придбати.23.01.2023 прийшли з чоловіком на укладення договору купівлі-продажу до приватного нотаріуса Рильської Л.С., офіс якої знаходиться у приміщення Київського міського бюро технічної інвентаризації. В кабінеті Рильської Л.С. вже знаходився продавець, який назвався [PERSON] та завірив, що він є власником квартири. При цьому надав нотаріусу усі правовстановлюючи документи та документи, що засвідчують його особу. Після цього нотаріус посвідчила договір та зазначила, що особи покупця та продавця нею встановлені. Після цього ми виставили оголошення про продаж квартири. В цей період продати квартиру було вкрай важко. Приблизно через кілька місяців ми знайшли потенційних покупців, родину [PERSON] , які хотіли придбати квартиру для свого сина. 01.04.2023 уклали договір купівлі-продажу квартири у приватного нотаріуса Чорногуз О.В. Мені була передана обумовлена договором грошова сума за вирахуванням існуючого боргу по квартирі за комунальні послуги. Жодних претензій один до одного не мали. Вважаю як себе, так і [PERSON] добросовісними набувачами квартири так як здобуваючи її ані я, ані [PERSON] не знали і не повинні були знати про те, що відчужуватель квартири не мав на це право. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.06.2024 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову, зустрічний позов - задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Дряпачко С.І. просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, зустрічний позов задовольнити. Представник Дарницької районної державної адміністрації позов підтримала та просила суд задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами спірного майна. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2017, актовий запис про смерть № 1217 від 100.10.2017, видані Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00040177825 від 20.06.2023. [INFO] після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . За інформацією комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2006 згідно розпорядження відділу приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 45234 від 11.12.2006. 05.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. на підставі заяви [PERSON] заведено спадкову справу № 4/2018. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 10.10.2028 заяву [PERSON] , заінтересовані особи: Київська міська рада, виконавчий орган Київської міської ради - Київська міська державна адміністрація, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без розгляду. Із заявою про видачу свідоцтва про право спадщину [PERSON] не зверталася. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 74751585 від 15.11. 2023 у Спадковому реєстрі відсутня інформація про укладення [PERSON] заповітів та спадкових договорів. Відповідно до листа від 19.04.2023 Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян не виявлено актових записів цивільного стану відносно [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 73638673 від 18.08.2023у Спадковому реєстрі відсутня інформація про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] . Відповідно до листа Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-8894/02 від 12.10.2023, згідно відомостей картотеки реєстраційного обліку та інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована одна особа - [PERSON] , [INFO] , з 27.02.1992 по 06.02.2023. На даний час за вказаною адресою відсутні зареєстровані особи. Разом з тим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 12.12.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. на підставі рішення № 65787728 від 12.12.2022 (з відкриттям розділу) до Реєстру внесено відомості про право власності на вказану квартиру за [PERSON] . Також встановлено, що 23.01.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу даної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 58, про що 23.01.2023 внесені відповідні відомості до Реєстру. При здійснені даного правочину на підставі технічного паспорту від 12.10.2022 змінена площа квартири із 37,94 кв.м. (житлова 17,5 кв.м.), згідно свідоцтва про право власності на житло на 42,2 (житлова площа 17,4 кв.м.). У подальшому, 01.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу даної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1510 про що 01.04.2023 внесені відповідні відомості до Реєстру. Також, приватним нотаріусом того ж дня на підставі технічного паспорту від 07.02.2023 до Реєстру внесені зміни щодо площі квартири із 42,2 кв.м. (житлова площа 17,4) на 41,7 кв.м. (житлова площа 17,4 кв.м.). Судом також встановлено, що слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування за № 12022100020003624 від 26.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що вважає себе та родину [PERSON] добросовісними набувачами, так як придбали спірну квартиру згідно вимог чинного законодавства. Додатково додала, що постійно носила з собою 30 000 доларів США, так як час був неспокійний,боялася пограбування. Шукала, куди можна інвестувати гроші, щоб вони «працювали». В кінці 2022 року вона з чоловіком вирішила купити квартиру з метою перепродажу, заробітку, для чого попросила своїх знайомих допомогти їй в пошуках нерухомості. Бюджет складав 30 000 доларів США. Якось мені подзвонив [PERSON] і запропонував купити квартиру. Так як я в той час була з кордоном квартиру оглянув чоловік, надіслав мені фото і ми вирішили її купити, але 23.01.2023, коли я буду в Києві. В день угоди я прийшла разом з чоловіком до нотаріуса, якого рекомендував [PERSON] та надала відповідні документи. [PERSON] вже був там. Нотаріус перевірила наші документи, а потім ми підписали договір купівлі-продажу. Грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США передала продавцю під час укладення угоди. [PERSON] раніше не бачила, вперше побачила його в день угоди, до цього спілкувалася з ним по телефону, він дзвонив з різних номерів, в тому числі від сусідів, оскільки власного телефону не мав. Повідомила, що купила спірну квартиру за офіційною ціною 1 200 000 грн., а продала за 600 000 грн., оскільки терміново потрібні були кошти. Додала, насправді, у мене був заробіток на цьому продажі, але не той, який я планувала. Ми купили квартиру дешевше, ніж за 1 200 000 грн, ми купили її за 28 000 доларів США, а продали за 34 000 доларів США. Такі були домовленості. Щодо стану квартири зазначила, що вона була без меблів та ремонту, були пластикові вікна, але старі, сантехніка також була стара. Разом з тим вона поклеїла в квартирі нові шпалери. Після купівлі квартири планувала скоріше її продати, потрібні були гроші. Звернулася за допомогою до ріелтора [PERSON] , а також розмістила оголошення в мережі інтернет, в якому вказала свій телефон, телефон чоловіка та брокера. Продаж квартири проходив дуже важко. Кілька разів зменшувала в оголошенні вартість квартири: з 40 000 доларів США до 34 000 доларів США. В подальшому з`явились потенційні клієнти - родина [PERSON] . Разом з ріелтором [PERSON] вони оглянули квартиру та вирішили придбати її, запропонували проводити угоду у приватного нотаріуса Чорногуз О.В. [PERSON] побачила у приватного нотаріуса в день угоди. Свідок [PERSON] (ріелтор) повідомив суду, що однокімнатна квартира по вул.Драгоманова (точну адресу не пам`ятає) була продана [PERSON] (прізвище не пам`ятає) приблизно за 30 000 доларів США (точно не пам`ятає). Повідомив, що отримав від продавця документи, та передав їх нотаріусу, яка після перевірки повідомила, що квартира в забороні чи іпотеці не перебуває та може бути продана. Єдине на що я звернув увагу, так це низька ціна. Я забрав ключі в поштовому ящику, оглянув її, сфотографував та почав продавати. Мені зателефонував покупець, точніше його батько, домовилися на огляд. Оглянули квартиру, їм сподобалося, попросили документи на квартиру. Їх нотаріус перевірив їх і ми домовилися на угоду через 2 дні. За яку суму продали квартиру мені не відомо. Це не моє особисте питання. За продаж квартири отримав від покупця комісію. Додатково повідомив, що бажаючих придбати спірну квартиру було багато: за 30 днів - 15 переглядів. Квартира потребувала капітального ремонту: склопакетів не було, були дерев`яні вікна, обшарпані стіни, підтьок стелі, меблів та техніки не було. Свідок [PERSON] повідомив про те, що батько хотів подарувати йому квартиру. 30.03.2023 вони знайшли квартиру в інтернеті по [ADDRESS] , домовилися на перегляд. Квартиру показував ріелтор [PERSON] , [PERSON] не було. В ній не було ремонту, меблів, шпалери старі, облазили, на балконі були металопластикові вікна, а між балконом і кімнатою - дерев`яні. 01.04.2024 з`явилися до приватного нотаріуса, вона перевірила документи та ми уклали договір купівлі-продажу. За якою ціною було куплено квартиру не знаю, тому що це подарунок батька. [PERSON] надала нам розписку про те, що претензій не має. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки договір купівлі-продажу був укладений згідно чинного законодавства. Щодо договору купівлі-продажу між моїм сином та [PERSON] , він також не піддається сумнівам, так як укладений згідно закону. 30.03.2023 ми зустрілися з [PERSON] , він передав документи на квартиру. Я перевірив їх у мого знайомого нотаріуса, вона сказала, що [PERSON] власник квартири, він власноручно продав [PERSON] квартиру, а не через довіреність. Ціна в договорі визначена сторонами згідно експертної оцінки 575 000 грн. Квартиру придбали згідно договору за 600 000 грн., але між нами з [PERSON] була домовленість, вартість квартири я не буду казати. Додав, що передали [PERSON] за квартиру грошові кошти в сумі 17 000 доларів США, а потім ще добавили, але в якому розмірі говорити не буду. Достатньо того, що сказала [PERSON] . Ми отримали від неї розписку про те, що вона не має претензій. Рієлтору [PERSON] ніхто ніяких грошей не сплачував. Щодо стану квартири повідомив, що вона потребувала ремонту, не було меблів, шпалери були страшненьки. Свідок [PERSON] повідомила, що вони придбали квартиру у [PERSON] Чоловік знайшов її в інтернеті. Вони подивилися її з ріелтором і вирішили придбати за ціною, вказаною в договорі. [PERSON] надала розписку про те, що отримала грошові кошти в повному обсязі. Щодо стану квартири повідомила, що квартира була пуста, шпалери старі, плити не було, вікна були металопластикові. З ріелтором [PERSON] ми не розраховувалися. Щодо доводів відповідача [PERSON] про відсутність представництва. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatismutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтовування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади ( у даному випадку органом місцевого самоврядування), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ст.23 Закону України «Про прокуратуру»). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчить про наявність підстав для такого представництва. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після, того, як цьому органу стало відомо або повинно було відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.06.2022 у справі № 757/27707/17, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Зокрема, у постанові від 26.05.2020 Велика Палата прийшла до висновку, що прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. В позовній заяві прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після померлого [PERSON] відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві, натомість висловила прохання до окружної прокуратури вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, звернувшись до суду з відповідним позовом. Тому, суд вважає, що немає підстав, які б унеможливлювали розгляд позовної заяви першого заступника керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва. Щодо доводів відповідача [PERSON] про обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права слід зазначити наступне. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] посилався на те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, адже звернувшись до суду з позовом про витребування спірного нерухомого майна, не визнано недійсними договорів купівлі-продажу. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). При цьому, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Таким чином, ефективний спосіб захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1-3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст.1238 ЦК України. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , спадкоємці за законом і заповітом у померлого відсутні, а тому вимоги про визнання спадщини відумерлою та її передачу до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та витребування на користь територіальної громади є належним способом захисту. Територіальна громада має публічний обов`язок прийняти відумерлу спадщину, який трансформується у правомірний інтерес, який підлягає судовому захисту. Тобто, у зв`язку з відсутністю спадкоємців у Київської міської ради виник правомірний (цивільний) інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади, що дає підстави місцевій раді звернутися до суду з відповідним позовом для захисту свого інтересу. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 641/1689/15, від 17.08.2022 у справі № 521/6465/18. Територіальна громада не є спадкоємцем за законом чи за заповітом, проте територіальна громада є учасником спадкових відносин щодо визначення юридичної долі відумерлої спадщини, яку складають як права, так і обов`язки, що належали спадкодавцю. Відумерле майно, на яке вправі претендувати територіальна громада складає уся спадкова маса, яка залишилася без спадкоємців за законом або заповітом. Тобто спадщина визнається відумерлою в цілому, а не лише стосовно певного об`єкта нерухомості. Тож територіальна громада виступає так званим екстраординарним спадкоємцем, тоді коли ординарних спадкоємців такого майна (за заповітом чи за законом) немає. Оскільки до територіальної громади переходять як права, так і обов`язки, її правовий статус є таким самим, як і спадкоємців. Незважаючи на те, що набуття суб`єктивного права у територіальної громадина відумерлу спадщину пов`язується з відповідним висновком суду про відумерлість такої спадщини, для територіальної громади такою самою мірою діятиме принцип, що відумерла спадщина належить територіальній громаді з моменту відкриття спадщини. У спадкових відносинах територіальна громада має правомірні очікування щодо отримання у комунальну власність відумерлого майна, а відтак має речові права на майно, які підлягають захисту як і право власності у класичному розумінні, яке у випадку нерухомого майна виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилася спадщина, яка складається із спірної квартири [ADDRESS] , спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Разом з тим, спір у даній справі виник через вибуття квартири із правомірного очікуваного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради поза її волею на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.203, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , проте [PERSON] помер [INFO] та не міг укладати даний договір з [PERSON] , яка не набула права власності на спірну квартиру, а тому не могла її відчужувати за договором купівлі-продажу від 01.04.2023 на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Положеннями ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. ст.388 ЦК України. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст.346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу іншими особами під час неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі поза межами волі дійсного власника. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення індикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387, 388 ЦК України. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребовування майна від добросовісного набувача. Враховуючи те, що відумерла спадщина після смерті [PERSON] визнано відумерлою спадщиною та має перейти до власності територіальної громади в особі Київської міської ради, проте спірне нерухоме майно вибуло із правомірно очікуваного володіння поза її волею, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Київської міської ради квартири [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача про не взяття на облік компетентними органами спірної квартири на облік як безхазяйне майно є безпідставними та не є предметом спірних правовідносин. Щодо доводів відповідача [PERSON] про пропуск строку позовної давності на звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до ста. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільний кодекс не містить граничного строку, протягом якого після одного року з часу відкриття спадщини, має бути подана заява про визнання спадщини відумерлою. Отже, органи місцевого самоврядування фактично не обмежені часовими рамками для подання таких заяв. Разом з тим, на віндикаційні позови держави та територіальних громад поширюється загальна позовна давність. Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.12.2021 у справі № 463/2340/17, строк позовної давності починається з моменту вибуття майна з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час первинної реєстрації права власності на майно. Верховний Суд у постанові від 01.11.2023 у справі № 202/5154/21 дійшов висновків, що строк позовної давності починає свій перебіг з моменту, коли орган місцевого самоврядування міг дізнатися про порушення свого права, а саме, з реєстрації права власності на спірну квартиру. З матеріалів справи вбачається, що реєстрацію права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено за [PERSON] 12.12.2022, за [PERSON] - 23.01.2023, за [PERSON] - 01.04.2023, а з позовом до суду Дарницька окружна прокуратура звернулася 27.02.2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Посилання відповідача та його представника на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 10.10.2018 у справі № 753/5154/18 за заявою [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як на підставу для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності суд відхиляє, оскільки дані обставини жодним чином не впливають на початок перебігу строку відлік ухвала не є підставою для відліку строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник зазначали, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, а тому непропорційне втручання держави у його право власності на майно є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, а отже не може покладати на нього індивідуальний та надмірний тягар. Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено право власника на витребування майна саме від добросовісного набувача. Судом встановлено наявність підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України для витребовування у відповідача майна, яке вибуло із власності територіальної громади міста Києва поза її волею, при відсутності законних дій органів влади або місцевого самоврядування. За ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Реєстрація права власності за [PERSON] спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке є комунальною власністю територіальної громади. Таким чином, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес. Звернення ж прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади. Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні невідповідності втручання територіальної громади міста Києва у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, перед придбанням квартири кінцевий набувач міг ознайомитися з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щоби встановити історію вибуття квартири з володіння її власників. Проявивши обачність, він мав можливість самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права дізнатися про те, що особа не могла набути право власності на квартиру і не мала права її відчужувати. Відчуження нерухомого майна за умов, які мали б викликати сумнів у останнього набувача, який проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності відчужувача на цю квартиру, і за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постановах від 14.12.2023 у справі № 211/7262/21, 08.11.2023 у справі № 206/4841/20, від 26.04.2023 у справі 203/4439/18. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях збувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. підставою реєстрації 12.12.2022 права власності [PERSON] на спірну квартиру в Реєстрі зазначила: копія Свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2006, дане Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації; копія з правовстановлювального документу, видана 29.11.2022 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2022 № 27244 за письмовою заявою [PERSON] від 28.11.2022. Однак, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» копія свідоцтва про право власності на житло не є підставою для проведення державної реєстрації про право власності в Реєстрі, що мало викликати обґрунтовані сумніви у [PERSON] при придбанні спірної квартири. Крім того, [PERSON] придбав 01.04.2023 спірну квартиру за 600 000, 00 грн., а [PERSON] 13.01.2023 за 1 200 000, 00 грн. Таким чином, [PERSON] придбав квартиру за ціною вдвічі меншою, ніж перший покупець, що само по собі мало викликати обґрунтовані сумніви при придбанні спірної квартири. За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод. Задоволення позову прокурора надасть змогу територіальній громаді міста Києва реалізувати свій законний інтерес, а саме: витребувати на свою користь спірне нерухоме майно, яке вибуло не з їх волі - на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2023, що укладений від імені [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, повернувши це нерухоме майно у комунальну власність, територіальна громада зможе використовувати його в інтересах мешканців столиці, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересам громади та інтересами відповідача [PERSON] , а тому втручання у його траво власності не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 199/4343/17. Прокурор звернувся до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади міста Києва, а отже наявний суспільний інтерес, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту шляхом витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади від відповідача. Разом з тим, [PERSON] не позбавлений права та можливості відновити своє право, використати передбачені чинним законодавством механізми для поновлення свого права шляхом пред`явлення вимоги про стягнення сплачених за договором коштів та відшкодування завданих збитків. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання його добросовісним набувачем суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно зі ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Позивач [PERSON] у зустрічному позові просить суд взнати його добросовісним набувачем спірного майна, посилаючись на те, що [PERSON] виявила волю на відчуження спірної квартири, на момент укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] та його нотаріального посвідчення жодних перешкод не існувало, нотаріусом та ріелтором не виявлено жодних обмежень у відповідних реєстрах та перешкод для вчинення правочину. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Разом з тим, статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Порушення цивільного права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Під час розгляду справи про витребування майна відповідач згідно статті 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати. У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і , крім того, не є належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (пункти 23,24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03.03.2021 у справі №643/10986/17, від 30.09.2020 у справі № 645/747/16. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна. Покази свідків надані в судовому засіданні суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки вони носять суперечливий характер та спростовуються наявним у матеріалах справи доказами. Що стосується інших доводів, викладених у заявах по суті справи, то Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд, враховуючи відсутність спадкоємців у [PERSON] за заповітом та за законом, вважає, що спадщина, що відкрилась після його смерті, та складається з квартири [ADDRESS] ,повинна бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва, однак у зв`язку з тим, що спірна квартира вибула з володіння Київської міської ради не з її волі, шляхом протиправного відчуження на користь третіх осіб, то спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради. На підставі викладеного та

Outcome: approved