Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивував тим, що 07 червня 2019 року між сторонами було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] . Після народження дитини поведінка [PERSON] сильно змінилася. Вона почала більш емоційно сприймати буденні речі і негативно на них реагувати. Протягом останнього року [PERSON] щоразу наголошувала про необхідність зміни їх постійного місця проживання і виїзду за межі України. При цьому, її не турбувала наявність в Україні обмеження на виїзд чоловіків закордон. 30 квітня 2024 року [PERSON] всупереч інтересам сім`ї й без узгодження з чоловіком виїхала за межі України. Водночас, вона залишила нотаріально посвідчену заяву, в якій підтвердила, що добровільно відмовляється від батьківських прав щодо дитини, ця дитина для неї є небажаною, а своє майбутнє вона бачить без батьківства і за межами території України. Матір`ю вона себе не вважає і у даний час не готова виконувати своїх батьківських обов`язків, а також не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав з передачею дитини на одноосібне виховання батька. Враховуючи вказані обставини, а також те, що [PERSON] повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, позивач просив позбавити її батьківський прав. В судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, водночас подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. У поданій заяві вона визнала позовні вимоги і не заперечила щодо їх задоволення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено і не заперечуються сторонами наступні обставини справи. Так, 07 червня 2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] шлюб, який зареєстрований виконкомом Ізківської сільської ради Хустського району Закарпатської області серії [NUMBER] від 29 вересня 2021 року. За час перебування у шлюбі, у сторін спору народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено його свідоцтвом про народження. Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 26.04.2024р. [PERSON] письмово підтвердила, що добровільно відмовляється від батьківських прав щодо [PERSON] , що ця дитина для неї є небажаною, а своє майбутнє вона бачить без батьківства і за межами території України. Матір`ю вона себе не вважає і у даний час не готова виконувати своїх батьківських обов`язків, а також не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав з передачею дитини на одноосібне виховання [PERSON] . З наявних у матеріалах справи фотознімків з паспорта громадянина України для виїзду закордон і скріншотів з додатку «Вайбер» слідує, що 30 квітня 2024 року [PERSON] виїхала за межі України. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Перебування [PERSON] за кордоном, наявність письмової заяви від 26.04.2024р. та викладені у позові обставини щодо поведінки відповідачки, суд визнає достатніми та такими, що безспірно доводять небажання і свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , що є підставою для позбавлення матері батьківських прав. Згідно з частинами 4-6 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В матеріалах справи міститься письмовий висновок органу опіки і піклування, за яким цей орган не вбачає підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Саме такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі №644/9094/16-ц. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Всі наявні у матеріалах справи докази, окрім самого цього висновку, свідчать про зухвалу і нелогічну поведінку відповідачки, як матері дитини [PERSON] . Вона сама не бажає виховувати дитини і ухиляється від покладених на неї батьківських обов`язків. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №279/3970/18 суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тому, з урахуванням малолітнього віку дитини, а також доказів у їх сукупності, суд не приймає до уваги такий висновок в частині відсутності підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав і не погоджується з таким висновком. Суд констатує, що у самому висновку органу опіки і піклування не наведено жодних причин, за якими цей орган не вбачає підстав для позбавлення матері батьківських прав. Між тим, мотивація такого висновку зводиться до того, що батько дитини - позивач [PERSON] дійсно бажає і готовий здійснювати одноосібний догляд за своїм сином. За місцем проживання характеризується позитивно. Оскільки після виїзду відповідачки за кордон, саме батько доглядав за малолітньою дитиною, а орган опіки і піклування не мав зауважень до нього щодо утримання дитини, суд приходить до висновку про можливість позбавлення відповідачки батьківських прав і залишення дитини на одноосібне виховання батька - [PERSON] . Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити та позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved