Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

[PERSON] та його представник адвокат Сливка В.П. звернулись в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., про визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла сусідка позивача [PERSON] - [PERSON] . Як зазначає позивач, на протязі багатьох років та до дня її смерті він доглядав за сусідкою, а саме: готував їжу (кормив), прав, прибирав, давав ліки, одягав, так як вона була самотньою та безпомічною, хворіла. Все своє майно [PERSON] заповіла позивачу, зокрема і квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій вона мешкала та була зареєстрована. Так, 21 вересня 2021 року було проведено технічну інвентаризацію вказаної квартири, оплату якої здійснювала [PERSON] .. Позивач вказує, що він вступив у фактичне володіння та управління будинком, користується ним і тримає у належному стані, а тому хоче отримати свідоцтво про спадкування квартири. Разом з цим, при зверненні до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу було відмовлено у його видачі, оскільки вищевказана квартира не перебувала у власності спадкодавця. У зв`язку з наведеним, позивач просить в порядку ч. 2 ст. 344 ЦК України визнати право власності на вищевказану квартиру. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав зазначених у ньому. Також, пояснив, що будинок, в якому знаходиться квартира стоїть на балансі Батівської селищної ради та йому не відомо чи весь будинок приватизований. Крім цього, повідомив, що знає про існування одного сина у померлої [PERSON] , інші двоє дітей померли. Представник позивача [PERSON] адвокат Сливка В.П. в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. При цьому, пояснив, що [PERSON] почала процес приватизації квартири, яку продовжив позивач [PERSON] у зв`язку зі станом здоров`я останньої, однак сільська рада вимагає технічну документацію на дану квартиру. Разом з цим, зазначив, що квартира знаходиться на балансі сільської ради. Представник відповідача Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області за довіреністю Попович В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Пояснивши при цьому, що [PERSON] проживала в оспорюваній квартирі разом із сім`єю на підставі ордеру, тобто на законних підставах і ніякого оскарження законності не здійснювалось. Разом з цим, представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що Положенням встановлено чіткий перелік документів, які необхідні для приватизації. Однак, покійна [PERSON] до органу місцевого самоврядування з належно оформленою заявою щодо приватизації квартири не зверталась. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що [PERSON] здійснював догляд за [PERSON] , яка проживала сама в квартирі, оскільки залишилась без чоловіка та сина. Також, пояснив, що зі слів [PERSON] , останній займався процесом приватизації квартири, однак щодо оплати за технічну документацію йому нічого не відомо. Про те чи був наявний заповіт [PERSON] свідку [PERSON] невідомо. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні показав, що [PERSON] після смерті чоловіка проживала сама в смт. Батьово та за нею здійснював догляд [PERSON] .. При цьому, пояснив, що документи на оспорювану квартиру він не бачив, але за словами жінки вона збирала документи для приватизації. Щодо того чи допомагав їй хтось в процесі приватизації не може сказати та про існування заповіту йому невідомо. Також, зазначив, що син померлої [PERSON] напевно знаходиться в с. Студеному. Заслухавши пояснення учасників справи та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.05.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. 04 червня 2024 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано клопотання представника позивача адвоката Сливка В.П. про виклик свідків, а саме: [PERSON] , 1959 року народження, [PERSON] , 1961 року народження та [PERSON] , 1961 року народження, які можуть дати покази, що матимуть значення для вирішення справи по суті. В підготовчому засідання за згодою всіх учасників справи суд протоколярно задовольнив клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] , а також прийняв відмову від свідка [PERSON] .. 10 червня 2024 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано заяву відповідача про продовження строку для подання відзиву, оскільки станом на 10.06.2024 року відповідачем не було отримано позовну заяву з додатками. 17 червня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача згідно якого просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. При цьому, покійна [PERSON] не зверталася до органу приватизації для реалізації свого права на безоплатну приватизацію житлової площі, яку займала на правах найму. Так, позивач [PERSON] заявляє вимоги, що порушують приписи законодавства щодо застосування строків набувальної давності та позовні вимоги базуються на правових нормах про приватизацію житла, яке є особистим правом громадянина таким, що передається у спадок. Далі, 26 червня 2024 року представником позивача адвокатом Сливка В.П. подано до суду відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Так, представник позивача зазначає, що покійна [PERSON] зверталася із заявою для реалізації свого права на безоплатну приватизацію житлової площі, яку займала на правах найму, та на її замовлення було виготовлено технічний паспорт. Крім того, [PERSON] було здійснено сплату за технічну інвентаризацію. Після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] звертався до голови Батівської селищної ради із заявою про видачу необхідних документів для можливості оплатити заборгованість по комунальних платежах якщо такі є та оформити приватизацію даної квартири спадкодавця. Однак, у наданні таких документів позивачу було відмовлено. Як зазначено у відповіді на відзив, бездіяльність Батівської селищної ради призвела до того, що покійна [PERSON] не встигла завершити процес реалізації свого права на безоплатну приватизацію житлової площі, яку займала на правах найму. Також зазначено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо реєстрації права власності на оспорювану квартиру. Тому, на думку представника позивача, наведені у відзиві доводи нічим не підтверджені, є хибними та спростовані позивачем належними доказами. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно п. 17 Положення "Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404 визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Пунктом 18 вказаного Положення передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Так, судом встановлено, що згідно копії корінця ордеру на жиле приміщення №22 від 05.07.1991 року, а саме на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що наймачем вказаної квартири являється [PERSON] та членами його сім`ї є: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька та [PERSON] - син. Із наведеного слідує, що померла [PERSON] являлась членом сім`ї [PERSON] (згідно ордеру), тобто фактично не була наймачем квартири, який би мав право на подання заяви про приватизацію найманого житла (оспорювану квартиру). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.05.2022 року [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Із досліджених судом документів, зокрема: копії довідки №59 від 07.07.2021 року, виданої ЖКГ при Батьовській селищній раді; довідки №366 від 09.05.2024 року, виданої Батівською селищною радою Берегівського району Закарпатської області; Витягом з реєстру територіальної громади за період з 01.01.1900 року по 09.05.2024 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 09.04.1992 року по день її смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії заповіту від 26.04.2022 року, засвідченого секретарем Батівської селищної ради встановлено, що [PERSON] , [INFO] , заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося та в чому б воно не заключалось, все те, що належить їй за законом або на що вона матиме право на день смерті - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Постановою приватного нотаріуса від 04.03.2024 року за №137 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на ім`я померлої [PERSON] . Так, листом приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. № 136/01-16 від 04.03.2024 року позивачу [PERSON] було повідомлено про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не перебувала у власності спадкодавця [PERSON] .. Відсутність реєстрації права власності на вищевказану квартиру підтверджена і інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.06.2024 року, наданої позивачем [PERSON] .. Абзацем 5 пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20 передбачено, що якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Суд констатує, що посилання позивача на звернення померлої [PERSON] до Батівської селищної ради із заявою для реалізації свого права на безоплатну приватизацію житлової площі, яку займала на правах найму та надані суду докази, а саме: копія довідки №314 від 25.04.2024 року, видана КП «БЕРЕГІВСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» про оплату [PERSON] за технічну інвентаризацію оспорюваної квартири; копія листа № 410 від 07.07.2021 року Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області про покладення витрат щодо проведення приватизації житлового фонду комунальної власності та її перебування у користуванні [PERSON] ; копія листа №184 Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, не підтверджують набуття права власності померлою [PERSON] за спадкоємцями на наймане житлове приміщення у розумінні Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20, на яку посилається позивач. Так, право на подання заяви про приватизацію найманого житла належало [PERSON] (згідно ордеру), який був наймачем квартири. При цьому, матеріали справи не містять доказів подання такої заяви саме наймачем, а членами його сім`ї, що спростовує доводи позивача про належність квартири померлій [PERSON] .. Крім цього, початок оформлення технічної документації з метою приватизації оспорюваної квартири не є однозначною підставою для твердження про набуття у власність покійної [PERSON] квартири. Зазначена документація є лише одним із пунктів необхідних документів для такого звернення до органу приватизації в розумінні вимог Положення "Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18, провадження № 61-44893св18. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Крім того, судом встановлено, що у наймача оспорюваної квартири - [PERSON] (згідно ордеру) були ще два сини та донька, які мали право на вступ у спадщину за померлими [PERSON] (згідно ордеру) та [PERSON] .. Із показів свідків та пояснень позивача наданих в судовому засіданні судом встановлено, що у померлої [PERSON] залишився син, який має право на спадщину по закону. Разом з цим, ні позивачем, ні його представником не надано суду жодних належних і допустимих доказів щодо відсутності у померлої [PERSON] інших спадкоємців за законом. Отже, відсутність інших спадкоємців за померлою [PERSON] позивачем нічим не підтверджено, що свідчить про можливий спір на спадкове майно. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, провадження №61-28343св18. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене, суд, з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів у їх сукупності, а саме те, що позивачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed