Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

у травні 2024 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює КП «Київтеплоенерго». Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 28.09.2011 [PERSON] є власником нежилого приміщення № [NUMBER], загальною площею 102,30 кв.м, розташованого по [ADDRESS] . 10.12.2019 між КП «Київтеплоенерго» та відповідачем укладено договір № 8031010-02 на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язалася отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому договорі. Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2020 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Відповідно до додатку № 8 до вказаного договору об`єкт, опалення якого здійснюється від теплових мереж позивача, знаходиться в Голосіївському районі. За місяць до закінчення строку дії договору про його припинення жодною зі сторін письмово заявлено не було. Позивач свої зобов`язання виконав, постачав відповідачу теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до договору. Відповідач своєчасно не вносила плату за поставлену теплову енергію в повному обсязі. В результаті чого, за період фактичного постачання позивачем теплової енергії з жовтня 2018 року по жовтень 2021 року, включно, утворилася заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 32328,87 грн., з урахуванням коригування, здійсненого відповідно до вимог постанови КМ України № 1209 від 10.11.2021.Крім цього відповідачем не було здійснено оплати за послуги з обслуговування вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення, в результаті чого, за період з березня 2020 року по вересень 2021 року включно, утворилася заборгованість , яка станом на подання позовної заяви становить 159,25 грн.. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути інфляційні втрати в розмірі 14511,56 грн. та три проценти річних в розмірі 3680,39 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за отриману теплову енергію в розмірі 32328,87 грн., за послуги з обслуговування вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення (ВКО ЦО) в розмірі 159,25 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 14511,56 грн., три відсотки річних у розмірі 3680,39 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 12 березня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 177-178). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить справу розглядати без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 181). Відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася. Судова повістка, направлена судом по місцю реєстрації останнього, повернулася до суду з довідкою, в якій причинами повернення зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 182). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд на підставі статті 280 ЦПК України вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Відтак, з 1 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 28.09.2011 [PERSON] є власником нежилого приміщення № [NUMBER], загальною площею 102,30 кв.м, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 148). 10.12.2019 між КП «Київтеплоенерго» та відповідачем укладено договір № 8031010-02 на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язалася отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому договорі. Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2020 року (п. 8.1 договору). Договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4 договору). Відповідно до п. 2.2.1 договору позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до Договору. Відповідно до п. 2 додатку № 4 до договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує «Теплопостачальній організації» вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії. Відповідно до п. 3 додатку № 4 до договору абонент щомісяця з 12 по 15 числа самостійно отримує у ЦОК (центр обслуговування клієнтів) за адресою: [ADDRESS] розрахункові документи. Згідно з п. 2.3.1., п. 2.3.2. договору відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві) абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України). У цій справі між сторонами склалися договірні відносини, за якими у нежитлове приміщення відповідача надавалися комунальні послуги, які останній був зобов`язаний оплачувати відповідно до умов договору та вимог закону, оскільки фактично користувався ними від загальнобудинкової системи теплової мережі. Згідно з пунктами 3, 4 додатку № 1 Договору 8031010-02 від 10.12.2019, зміна заявленого споживання теплової енергії за ініціативою абонента оформлюється як додаток до договору за 15 днів до початку розрахункового періоду. Дата зняття абонентом показників приладу обліку 22 число звітного місяця, надання звіту в Центр обслуговування клієнтів за адресою: [ADDRESS] , не пізніше 25 числа звітного місяця. При відсутності звіту у встановлений термін розрахунок виконується згідно договірних навантажень. Додатком № 3 до договору № 8031010-02 від 10.12.2019 передбачені тарифи на опалення у розмірі 1511,40 грн/Гкал без урахування ПДВ (а.с. 12). Також позивачем додано до позовної заяви облікові картки за період з жовтня 2018 року по жовтень 2021 року, у яких зазначено кількість використаних відповідачем за цей період Гкал та їх вартість (а.с. 59-82); акти приймання-передавання товарної продукції за період з жовтня 2018 року по грудень 2021 року (а.с. 34-58). До позовної заяви позивачем також додано копії: відомостей споживача (добові) споживання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , за спірний період, а також корінців нарядів для проведення включення абонента за особовим рахунком № [NUMBER] у зв`язку із початком опалювального сезону, а також відключення абонента за особовим рахунком № [NUMBER] у зв`язку із закінченням опалювального сезону (а.с. 114-120, 122-146); акту № 548 прийняття теплового вузла обліку від 01.12.2015 (а.с. 108); актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи від 23.05.2018 № 7558, від 13.01.2020 № 2/21-5/01-1546, від15.05.2020 № 2/2-5/05-2079, від 24.05.2021 № 2/2-5/05-4151 (а.с. 109-112). Додатком № 4 встановлений порядок розрахунку за теплову енергію, а саме пунктом 3 передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в Центрі обслуговування клієнтів облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в ЦОК), акт виконаних робіт. Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Пунктом 30 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ 21 серпня 2019 № 830 передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. Відповідач за умовами укладеного нею договору є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надавались позивачем, однак оплат спожитих комунальних послуг не здійснювала, а тому у неї виникли невиконані боргові зобов`язання перед КП «Київтеплоенерго». Як свідчать матеріали справи, будинок [ADDRESS] підключений до мереж централізованого опалення, відтак комунальні послуги надавалися до приміщення відповідача і споживалися нею, а від наданих виконавцем послуг у встановленому законом порядку відповідач не відмовлялася. Згідно з розрахунками заборгованості, актом звіряння розрахунків за теплову енергію, актом звіряння розрахунків за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення, доданими позивачем до позовної заяви, у відповідача станом на 31 грудня 2023 року існує заборгованість по оплаті послуг за постачання теплової енергії в розмірі 32328,87 грн. та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення в розмірі 159,25 грн. (а.с. 18-19, 22, 23, 33). Наведені розрахунки стороною відповідача в ході розгляду справи спростовано не було, як і не надано доказів належної сплати за надані послуги. Враховуючи, що відповідач вимоги позивача в цій частині не спростувала належними та допустимими доказами, свого контрорахунку суду не надала, суд вважає, що наведений позивачем розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення є правильними, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по оплаті послуг за постачання теплової енергії в розмірі 32328,87 грн. та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення в розмірі 159,25 грн.. За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Цивільно-процесуальний кодекс України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, суд не погоджується з наданим стороною позивача розрахунком 3 відсотків річних та інфляційних збитків, оскільки згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Соvid-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Соvid-19», з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Крім того, Постановою КМУ № 206 від 05.03.2022 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022. Починаючи з 24.02.2022 та на час звернення з даним позовом до суду в Україні запроваджено воєнний стан. Отже, з у рахуванням наведених положень закону, вбачається, що з 12.03.2020 заборонено нарахування та стягнення судом неустойки (штрафів, пені), 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне здійснення особою платежів за житлово-комунальні послуги. Нарахування таких штрафних санкцій на суму боргу за надані послуги є помилковим та порушує норми чинного законодавства. Аналіз наданих позивачем розрахунків розміру інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних на суму заборгованості свідчить, що такий розрахунок арифметично здійснений вірно, оскільки відповідні компенсаційні нарахування обчислені позивачем окремо щодо кожного місяця періоду надання послуг. Натомість, з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020 та Постанови КМУ №206 від 05.03.2022 стягненню з відповідача підлягають відповідні нарахування, обчислені за період з 01 жовтня 2018 року по 11 березня 2020 року. Таким чином, розмір інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2018 року по 11 березня 2020 року, включно, складає 2603 грн. 62 коп., а трьох процентів річних 1400 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 16402 від 15 лютого 2024 року про сплату судового збору у розмірі 3028 грн. (а.с. 169). Враховуючи те, що задоволено 72 % позовних вимог, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2180 грн 16 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3028 грн х 72 % / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial