Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

20 лютого 2024 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просять суд визнати усунути [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками квартири житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач є донькою позивача [PERSON] , та рідною сестрою позиваки [PERSON] . Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] є відповдіно онуками та племінниками позивачів. Відповідачка зі своєю сім`єю перестали проживати за адресою реєстрації з грудня 2019 року, виїхавши до міста Миргорода Полтавської області. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду ввід 07 липня 2020 року відповідачку [PERSON] визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В даному житловому будинку залишилися зареєстрованими двоє дітей відповідачки [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка не сплачує житлово-комунальні послуги за користування вказаним житловим будинком та в добровільному порядку не бажає зняти з реєстрації своїх дітей у вказаному житловому будинку. З 2019 року діти відповідачки не проживають у зареєстрованому будинку, так як проживають у місті Миргород Полтавської області. т навчаються в Миргородському ліцеї «Лінгвіст». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М. 08 квітня 2024 року судом отримано відомості з виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про відсутність інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки. Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено підготовче засідання на 06 травня 2024 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 06 травня 2024 року на адресу суду надійшов лист від представника третьої особи про проведення судового розгляду за його відсутності та надання висновку після опрацювання спору. Через неявку відповідача в підготовче засідання на 06 травня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначено на 31 травня 2024 року. 31 травня 2024 року на адресу суду від представника третьої особи надійшло рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради щодо вирішення спору у даній справі. Ухвалою суду від 31 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 червня 2024 року. Через неявку відповідача в судове засідання, призначене на 20 червня 2024 року останнє судом відкладено та повторно призначено на 18 липня 2024 року. 19 червня 2024 року на адресу суду від представника позивачів - адвоката Федоркіна А.В. надійшли додаткові пояснення у справі, згідно з якими він просить не брати до уваги висновок органу опіки та піклування так як останній має рекомендаційний характер, він не містить відомостей про фактичне проживання неповнолітніх, тому з його обґрунтуванням зважаючи на вік неповнолітніх, не можна погодитися. В судовому засіданні 18 липня 2024 року позивач [PERSON] та її представник - адвокат Федоркін А.В. підтримали позовні вимоги та просили суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася судом своєчасно. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та вважала, що їх задоволення може призвести до звуження майнових прав неповнолітніх дітей відповідачки. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Відповідачка є донькою позивача [PERSON] та матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] є власником 2\\9 частини житлового будинку по [ADDRESS] , яку 19 липня 2012 року йому подарувала відповідач у справі [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2020 року у справі № 357/1902/20 задоволено позов [PERSON] та визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням 2\\9 частинами будинку [ADDRESS] . Станом на 19 січня 2024 року [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте згідно акту № 14 від 14 лютого 2024 року, зі слів сусідів, не проживають у даному помешканні з 2019 року. Згідно довідки опорного закладу освіти «Миргородський ліцей «лінгвіст» Миргородської міської ради Полтавської області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 27 березня 2019 року навчаються у даному закладі освіти. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 440 від 28 травня 2024 року складено висновок, відповдіно до якого втрата права користування житловим приміщенням - житловим будинок [ADDRESS] неповнолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , буде суперечити їх інтересам, оскільки це може призвести до звуження обсягу їх існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дітей. Відповідно до даного висновку, згідно з інформацією відділу служби у справах дітей Миргородської місткої ради Полтавської області, наданої на відповідний запит службі у справах дітей Білоцерківської міської ради, сім`я [PERSON] проживає в 1\\2 частині житлового будинку, який належить матері співмешканця [PERSON] за адрсою6 [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] , як вказано в акті обстеження умов проживання, вона з дітьми фактично проживає в цьому помешканні без реєстрації, оскільки для їх реєстрації необхідна згода сусідів-співвласників будинку, які мешкають в іншому місті. Під час телефонної розмови відповідач повідомила, що вона категорично заперечує проти зняття з реєстрації її дітей за вищевказаною адресою. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно статті 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї. Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням. Суд зазначає, що відповідачка [PERSON] , яка донькою позивача [PERSON] , та рідною сестрою позивачки [PERSON] , разом зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , вселились до спірного житла зі згоди власника житла, іншого житла неповнолітні діти відповідачки на праві приватної власності не мають, а тому немає правових підстав для визнання непонволтініхдітей відповідчки такими, що втратили право користуватися спірним житлом. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах висловлена у постанові Верховного Суду від 10 червня 2024 року у справі № 757/45618/20-ц. Відповідно до частини першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed