Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11.03.2024р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Лівобережна Адміністрація Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.03.2024р. було відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою від Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради було витребувано відповідний висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини (а.с. № 21). 28.05.2024р. до суду надійшла заява голови Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради Федька Ю., в якій він просив замінити третю особу у справі з Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради на Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради. 28.05.2024р. також від позивача суду надійшло клопотання позивача про заміну третьої особи у справи, оскільки він змінив своє місце проживання змінив з [ADDRESS] , що відноситься до Соборного району м. Дніпра. Ухвалою суду від 28.05.2024р. було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, з Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради на Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради та від Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради було витребувано відповідній висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини (а.с. №52). 25.06.2024р. Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради складено висновок №5/6-92 про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с.№67-69). 16.05.2024р. та 18.06.2024р. позивачем уточнювалися позовні вимоги, а 02.07.2024р. до позову вносилися зміни його представником - адвокатом Землянською К.В. (діє за договором від 11.04.2024р. - а.с. № 33) (а.с. № 61-63). Остаточною редакцією позовних вимог є вимоги [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини, в обґрунтування яких позивач посилався на те, що сторони з 2019р. перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Вони з відповідачкою з 27.02.2024р. фактично припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства, оскільки остання залишила своє місце проживання, де в подальшому позивач знайшов нотаріально посвідчену заяву дружини, відповідно до якої остання дала згоду на усиновлення сина, позбавлення її батьківських прав відносно нього. Отже, позивач стверджував, що відповідачка відмовилася від своїх батьківських прав відносно дитини, син знаходиться з лютого 2024р. повністю на його утриманні та вихованні, а відповідачка не цікавиться дитиною, змінила номер телефону та місце її знаходження позивачу невідоме. Враховуючи ці обставини, [PERSON] просив визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з ним (а.с. № 61-63). 02.07.2024р. до суду надійшла заява спільна заява позивача та його представника, в якій вони підтримали позовні вимоги. З урахуванням позиції відповідачки щодо визнання позову, просили ухвалити рішення в підготовчому засіданні, а також за їх відсутності (а.с. № 112). 28.06.2024р. до канцелярії суду надійшла заява відповідачки, по тексту якої остання зазначила, що вона згодна з позовними вимогами. В цій заяві відповідачка також просила розглядати справу за її відсутності (а.с. № 104). 02.07.2024р. до суду надійшла заява представника третьої особи - Голик О.І. (діє на підставі довіреності від 29.12.2023р. - а.с.№114), по тексту якої остання позовні вимоги вважала обґрунтованими та просила розглянути справу за її відсутності та врахувати висновок Адміністрації Соборного району ДМР від 25.06.2024р. (а.с.№113). З урахуванням поданих суду заяв позивача, представника позивача, відповідачки та представника третьої особи, у відповідності до положень ч.3 ст. 200, ст.223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 02.07.2024р. з ухваленням рішення в підготовчому засіданні за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.07.2019р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 415 (а.с. № 12). Під час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 02.11.2019р. Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 1366 (а.с.№13). Сторони з 27.02.2024р. припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства, відповідачка залишила своє місце проживання, де в подальшому позивач знайшов нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , відповідно до якої остання дала згоду на усиновлення сина, позбавлення її батьківських прав відносно нього, тобто фактично відмовилася від своїх батьківських прав по відношенню до малолітнього сина. З 28.02.2024р. позивач проживає разом з сином, самостійно виховує та утримує дитину. Ці обставини визнані сторонами, а тому в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Ці обставини підтвердила відповідачка, яка 28.06.2024р.отримала в суді копію позовної заяви з додатками (а.с. № 57, 63) та в цей же день залишила в суді заяву, по тексту якої зазначила, що згодна з позовними вимогами та просить розглядати справу за її відсутності (а.с. № 104). Також, в матеріали справи позивачем долучена нотаріально завірена заява [PERSON] від 22.02.2024р., де остання дала згоду на усиновлення сина [PERSON] , [INFO] та позбавлення її батьківських прав відносно нього, а також виключення відомостей про неї, як про матір дитини, з актового запису про народження дитини (а.с. № 17). За твердженнями позивача (і це не спростовано відповідачкою) з моменту припинення подружніх відносин між сторонами і по теперішній час малолітній син [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком, спочатку за адресою: [ADDRESS] , а потім за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться повністю на його утриманні. Проживання позивача з сином певний за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом від 04.03.2024р., який завірено головою ОСМД [PERSON] (а.с. № 19). За адресою: [ADDRESS] позивач та син разом зареєстровані, про що свідчить довідка № 2076 від 29.02.2024р. (а.с. № 14). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 30.05.2024р., який було складено працівниками Управління-Служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, підтверджено факт проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] , а також факт того, що для хлопця в квартирі створені належні умови для проживання та розвитку (а.с. № 83). Малолітній [PERSON] відвідує дитячий садочок, про що є довідка від 23.04.2024р., в цій довідці зазначено, що дитина завжди охайна, доглянута, останні два місяці дитину приводить та забирає батько, який також вчасно сплачує за харчування та інші послуги закладу. У цей період часу мати дитини зв`язку з дитячим закладом не підтримує (а.с. № 101). Також в матеріалах справи наявна декларація з сімейним лікарем дитини, з якої вбачається, що контактною особою зазначено саме батька (а.с. № 84). Стосовно особи самого позивача, то варто зазначити, що у власності позивача знаходиться квартира [ADDRESS] , загальною площею - 127,8 кв.м., житловою - 54, 7 кв.м. (а.с. № 79). Позивач працює офіцером відділу підготовки штабу ВЧ [NUMBER] , за місцем роботи характеризується позитивно, наявна позитивна характеристика його керівника (а.с. № 85). [PERSON] отримує стабільно високу заробітну плату, яка в середньому дорівнює 30 000 грн. (а.с. № 86). Позивач має позитивну довідку від 31.05.2024р. № 04563 про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, в тому числі на предмет вживання психоактивних речовин (а.с. № 82). Висновком Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 25.06.2024р. № 5/6-92 вважається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком [PERSON] (а.с.№67-69). Поза увагою суду не може залишитися той факт, що під час відвідування родини [PERSON] . Дніпровським міським центром соціальних служб складено акт оцінки потреб сім`ї від 19.06.2024р. № 2/01-14-2117. За результатами спілкування з`ясовано, що малолітня дитина фактично проживає зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 70, 71-78). Стосовно правового обґрунтування позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно. Відповідно до із ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Варто зазначити, що у справі, що розглядається наразі суду, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких би позивачу неможливо було б передати дитину. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові №486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018р., суд роз`яснив, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018р. у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016р. у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017р. у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати Верховного Суду вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Статтею 9 вказаної Конвенції, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). Як зазначено вище, у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У справі, що розглядається судом, згода малолітнього [PERSON] , якому виповнилося повних 4 роки, на те, з ким ж батьків він бажав би проживати, не з`ясовувалася через його вік. З огляду на вищевикладене, та приймаючи до уваги положення ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, враховуючи наданий Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради висновок щодо розв`язання спору між сторонами від 25.06.2024р. та інші належні, допустимі та достатні докази, які досліджені та наведені судом вище, а також той факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує сина, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] із батьком - [PERSON] , [INFO] . При ухваленні рішення суд також приймає до уваги положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки відповідачка визнала позовні вимоги. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved