Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

11 березня 2024 року до суду звернувся представник позивача адвокат Кузьмінов Д.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В позовній заяві представник позивача просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1505, вчинений 03.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., яким звернуто стягнення на нерухоме майно будинок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , і за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволено вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 342502,73 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 06 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором та [PERSON] як позичальником укладено кредитний договір № ZPN0G100001155, згідно з яким ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 28000,00 грн. зі сплатою 1,34 % на місяць (16,08 річних) з кінцевим терміном повернення 05.07.2027 року з метою купівлі будинку, а також 7000,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору. Згідно з п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку, загальною площею 57,9 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , який був придбаний за рахунок кредитного договору. 06 липня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № ZPN0G100001155, згідно з умовами якого [PERSON] передав в іпотеку придбаний за рахунок кредиту будинок, загальною площею 57,9 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 03 жовтня 2018 року за заявою АТ КБ «ПриватБанк» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис, реєстровий номер № 1505, яким звернуто стягнення на нерухоме майно - будинок, загальною площею 57,9 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 342502,73 грн., з яких 31222,25 грн. заборгованість за кредитом, 87880,76 грн. заборгованість за відсотками, 2798,45 грн. комісія, 217101,27 грн. пеня, 3500,00 грн. витрат за вчинення виконавчого напису. 16 липня 2021 року виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання до Оріхівського відділу державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області внаслідок чого було відкрито виконавче провадження № 66097969 з примусового виконання спірного виконавчого напису. 09 грудня 2021 року виконавче провадження було закінчене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа). Позивач вважає, що виконавчий напис реєстровий № 1505 вчинений 03 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною є таким, що вчинений з порушенням закону та повинен бути визнаний таким, що підлягає виконанню. Представник позивача, як на підставу для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилається на: порушення порядку вчинення виконавчого напису (не отримання вимоги, вчинення виконавчого напису за відсутності нотаріального посвідчення кредитного договору, порушення терміну стягнення), неправомірне нарахування відсотків та пені. Представник позивача зазначає, що задовольняючи вимоги АТ КБ «ПриватБанк» приватний нотаріус не дотримався вимог законодавства, не перевірив повноту поданих йому документів, зокрема доказів вручення позивачу вимоги, виписки по рахунку та/або детального розрахунку заборгованості, а так само не перевірив період за який здійснено нарахування боргу, у зв`язку з чим вирішив спір про право та задовольнив не безспірні вимоги банку, а тому вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на наявність спірної заборгованості, у зв`язку з чим порушив вимоги закону. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 30 квітня 2024 року представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» подав до суду відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що доводи представника позивача є необґрунтованими, оскільки виконавчий напис вчинено відповідно до вимог чинного законодавства. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. письмових пояснень до суду по суті спору не подавала. Під час підготовчого судового засідання представник позивача позовні вимоги не уточнював. Суд роз`яснив учаснику справи, які питання вирішуються під час підготовчого судового засідання. Представник позивача вказав, що всі докази, які він вважав за можливе надати подані до позовної заяви, інших доказів подавати не буде, клопотань про витребування доказів заявляти не буде, часу для надання відповіді на відзив надавати не потрібно, оскільки він таким право не бажає скористатися. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2024 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті на 03 липня 2024 року о 08-30 годині. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки був вчинений з порушенням процедури, зокрема без дотримання строків для його вчинення, оскільки право стягувача звернутися за вчиненням виконавчого напису виникало з часу коли боржник припинив повернення грошових коштів за кредитним договором, в свою чергу виконавчий напис був вчинений поза межами трирічного строку. Крім того, не було дотримано вимог щодо повідомлення іпотекодавця та кредитора, про звернення за вчиненням виконавчого напису. Також, подані нотаріусу документи не відповідають вимогам, які необхідні для підтвердження наявності безспірної заборгованості. Крім того, є рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яким банк змінив строк повернення кредиту, нарахування відсотків після цього неможливо, але незважаючи на це нотаріус вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача пояснив, що у позивача виникли перешкоди в оформлення спадщини після смерті чоловіка, оскільки накладені арешти на рахунки чоловіка. Спадкова справа відкрита за заявою позивача. Виконання за вказаним виконавчим написом не здійснюється, в грудні 2021 року за заявою банку виконавчий документ було повернуто. Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, подав відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. письмових пояснень до суду по суті спору не подала, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZPN0GІ00001155. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу/або перерахування на рахунок зазначений в п. 7.1 договору, для купівлі будинку. В порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ZPN0GІ00001155 від 06 липня 2007 року між банком та [PERSON] , іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки ZPN0GК00001155, за умовами якого іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею57,90 кв.м., житловою площею 25,70 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1864 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором. В п. 3 вказаного договору визначений порядок погашення заборгованості. У пункті 16.7 договору іпотеки вказано, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечення іпотекою вимог. Згідно з п. 18.13 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки в випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо банк у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави він може використати право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору. В п. 27 договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір іпотеки ZPN0GІ00001155 від 06 липня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцовим О.В. Відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 105872,25 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що відповідач порушує вимоги кредитного договору, не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв`язку з чим станом на 01.12.2017 року виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 300339,09 грн., однак законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому заборгованість до стягнення становить 105872,25 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 30872,25 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 75000,00 грн. В рішенні суду відсутня відмітка про набрання законної сили. В рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року не йдеться про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором. За вказаним рішенням стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 01.12.2017 року, про що зазначено в мотивувальній частині. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 03 жовтня 2018 року було вчинено виконавчий напис за № 1505 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У виконавчому написі вказано, що заборгованість за кредитом становить 339002,73 грн. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Представник позивача, як на підставу для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилається на: порушення порядку вчинення виконавчого напису та неправомірне нарахування відсотків та пені. Суд в підготовчому судовому засіданні роз`яснив представнику позивача, які питання вирішуються під час підготовчого судового засідання. Представник позивача вказав, що всі докази, які він вважав за можливе надати подані до позовної заяви, інших доказів подавати не буде, клопотань про витребування доказів заявляти не буде, часу для надання відповіді на відзив надавати не потрібно, оскільки він таким право не бажає скористатися. Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд та отримуючи професійну правничу допомогу від адвоката Кузьмінова Д.В., з часу подачі позову до суду 11 березня 2024 року (що підтверджується матеріалами справи), та протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції, не скористався своїм правом на подання належних та достатніх доказів обґрунтованості позовних вимог (у тому числі, клопотань про витребування доказів тощо). Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Такий правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі № 443/1012/18 (провадження № 61-6304св22). У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Представник позивача зазначає, що задовольняючи вимоги АТ КБ «ПриватБанк» приватний нотаріус не дотримався вимог законодавства, не перевірив повноту поданих йому документів, зокрема доказів вручення позивачу вимоги, виписки по рахунку та/або детального розрахунку заборгованості, а так само не перевірив період за який здійснено нарахування боргу, у зв`язку з чим вирішив спір про право та задовольнив не безспірні вимоги банку, а тому вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на наявність спірної заборгованості, у зв`язку з чим порушив вимоги закону. Документи, на підставі яких був вчинений виконавчий напис, в матеріалах справи відсутні. Ні позивач, ні представник позивача клопотань про витребування доказів не заявляли. Крім того, сторона позивача не заявляла клопотань про витребування документів у відповідача, матеріалів цивільної справи на підставі, яких документів ухвалено судове рішення. В матеріалах справи відсутні документи на підставі яких ухвалено судове рішення. Доводи представника позивача про те, що є рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яким банк змінив строк повернення кредиту, є неспроможними. В рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року не йдеться про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором. За вказаним рішенням стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 01.12.2017 року, про що зазначено в мотивувальній частині. Крім того, в рішенні суд не застосовував норми щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором. Статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Враховуючи, вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний подати усі докази по справі разом із позовною заявою. Процесуальним законодавством встановлено чіткі рамки подачі доказів до суду, після чого суд не вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності. Аналогічна позиція вказана у постанові Верховного суду від 16.07.2020 по справі № 908/2828/19 (№ в ЄДРСР 90565972); від 18.06.2020 по справі № 909/965/16 (№ в ЄДРСР 89910851); від 07.05.2020 по справі № 922/3059/16 (№ в ЄДРСР 89318804); від 09.04.2020 по справі № 10/Б-743 (№ в ЄДРСР 88868235) відповідно до якої «Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача) (висновок викладений в постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012)». Також у постанові ВС від 16.12.2020 по справі № 332/3299/13-ц (№ в ЄДРСР 93794835) вказано, що: «Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Так, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача)».У постанові ВС від 12.01.2021 по справі № 753/9240/18 (№ в ЄДРСР 94151239) суд зазначив, що: «При цьому процесуальним обов`язком позивача є подання доказів разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України), а в силу положень частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача). Однак, наявності таких об`єктивних обставин позивачем не наведено, а судом не встановлено». Згідно висновку ВС від 20.10.2020 по справі № 756/671/19 (№ в ЄДРСР 92335060), «Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Ні позивач, ні представник позивача клопотань про витребування доказів ні разом з позовною заявою, ні під час підготовчого судового засідання не подавали. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд позбавлений можливості перевірити доводи представника позивача чи дійсно порушено порядок вчинення виконавчого напису та неправомірно нараховані відсотки та пеня. Державним виконавцем Оріхівського відділу державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 1505 виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2021 року. 09 грудня 2021 року державним виконавцем на підставі заяви стягувача повернуто виконавчий документ, що підтверджується відповідною постановою від 09 грудня 2021 року. 21 листопада 2004 року [PERSON] одружився з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 02, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Після одруження прізвище чоловіка [PERSON] , дружина [PERSON] . [PERSON] дружина померлого [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, факт смерті останнього встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року у справі № 336/1566/22, провадження № 2-о/336/86/2022. Іпотекодавець [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) серії [NUMBER] від 19 квітня 2022 року. [PERSON] як спадкоємиця за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі поданої нею заяви заведено спадкову справу № 15 за 2022 рік, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень статей 1218, 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Зокрема, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємець правомірно очікує на набуття у власність відповідного спадкового майна (володіє ним). Такі правомірні очікування підлягають захисту національними судами у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо нерухомого спадкового майна. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум, звернення стягнення на заставлене майно. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. На момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Водночас як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц у подібних правовідносинах. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Безспірність заборгованості відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, при цьому нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визначає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності нотаріус не зобов`язаний. Банк звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, до якої додав оригінали кредитного договору та іпотеки, які в подальшому були повернуті банку. Позивачкою протилежного не доведено. [PERSON] не надано доказів, які б вказували на те, що розмір заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням боргових зобов`язань боржником - її чоловіком [PERSON] , не відповідає наданій кредитором заборгованості, не надано також доказів того, що заборгованість була погашена у тому чи іншому розмірі. Слід також врахувати, що спадкодавець за життя не оскаржував виконавчий напис нотаріуса, який є предметом спору, не оскаржував дій банку щодо нарахування заборгованості, не повідомляв про повернення кредиту. Документи, на підставі яких вчинявся виконавчий напис в матеріалах справи відсутні, а тому точно встановити обставини вчинення оспореного виконавчого напису суд позбавлений можливості. Виконавчий напис не перебуває на примусовому виконанні. Відповідно до постанови державного виконавця від 09 грудня 2021 року виконавчий напис приватного нотаріуса повернуто стягувачу без виконання, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Спадкова справа відкрита за заявою позивача. Представником позивача не надано суду доказів, що у позивача існують перешкоди в оформленні спадщини, пов`язані з виконавчим написом нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Клопотань про витребування спадкової справи від представника позивача не надходило. Судом не встановлено, які саме права позивача порушені. З урахуванням встановлених у цій справі обставин у задоволенні позовних вимог належить відмовити, оскільки позивач та її представник не довели, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 03 жовтня 2018 року при вчиненні виконавчого напису за № 1505 були порушені вимоги статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», а також положень Порядку вчинення нотаріальних дій. Суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач при подачі вказаної позовної заяви немайнового характеру сплатив судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається судом на позивача.

Outcome: dismissed