Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] ., [PERSON] , [PERSON] про виділення частки спільної часткової власності в натуру. Позов мотивований тим, що позивачка є власником будинку [ADDRESS] , загальною площею 105,5 кв.м. Разом із нею співвласниками вказаного будинку є відповідачі у справі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Частки кожного із співвласників в натуру не виділялись. Позивачка просила суд виділити їй у власність будинку [ADDRESS] у вигляді квартири [ADDRESS] , яка складатиметься з кімнат №2-2, 2-3, 4-4 та частку земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території. Підставою для звернення з позовною вимогою про виділення частки у спільній власності стало те, що між сторонами останнім часом склалися напружені стосунки і спільне використання її неможливе. Відповідачами фактично створені такі умови, коли позивач не має можливості самостійно користуватися належною їй часткою у спільній власності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року було відкрито провадження у справі. 19 січня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача, [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі судової будівельно-технічної експертизи. 28 грудня 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було поновлено провадження у справі після повернення справи з висновком експерта на виконання ухвали суду. 24 травня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва вирішено питання щодо продовження розгляду справи на стадії підготовчого засідання з огляду на положення ст. ст. 19, ст. 274 ЦПК України та постановлено почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. 25 червня 2018 року представником позивача було подано клопотання про зменшення позовних вимог в частині відмови від позовних вимог про виділення частки земельної ділянки для обслуговування будинку та прибудинкової території. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року було задоволено клопотання представника позивача про залучення [PERSON] в якості співвідповідача. 29 березня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд справи розпочато 14 серпня 2018 року. 06 листопада 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва провадження у справі було зупинено у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] до моменту залучення його правонаступника. 21 березня 2022 року провадження у справі було поновлено. 06 липня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було задоволено клопотання представника позивача та залучено [PERSON] як правонаступника позивача [PERSON] . 27 вересня 2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача та залучено [PERSON] , [PERSON] як правонаступників відповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, відзив на позовну заяву не подавали. Позиція відповідача [PERSON] та його представників викладена у запереченнях (а.с. 56-57, т.1), поясненнях (а.с. 121-122, т.1), письмових поясненнях (а.с. 124, а.с. 143-144 т.2), мотивуючи свою позицію тим, що позовні вимоги позивачки завдають неспівмірну шкоду господарському призначенню будівлі, позивачкою були не були враховані всі житлові та господарськи приміщення інших співвласників другої частини будинку, розміри були вказані не вірно. З висновками експерта не погодився, проти задоволення позову заперечував, відзив на позовну заяву не подавав. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву (а.с. 141-145, т.1) в якій виклала пояснення щодо обставин справи, позицію щодо позовних вимог не висловила. У судове засідання не з`явилась, про дату та час повідомлялась належним чином, відзив на позовну заяву не подавала. Як свідчать матеріали справи, відповідач [PERSON] проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. У судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подавав. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , на праві власності був зареєстрований за: [PERSON] на частину; [PERSON] на частину; [PERSON] на частину; [PERSON] на 5/25 частин; [PERSON] на 1/24 частину. З 30 липня 2020 року правонаступниками померлого [PERSON] стали його діти: [PERSON] та [PERSON] по 1/8 частині спірного домоволодіння. З 18 травня 2021 року правонаступником померлої [PERSON] став її син, [PERSON] у розмірі 1/8 частини спірного домоволодіння. За положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц (провадження № 61-21282св21). У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6, 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991р. (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них". Так, висновком експерта №96 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15 грудня 2017 р., що проведена за клопотанням позивача, запропоновано певний варіант поділу та виділу частини будинку та земельної ділянки (а.с.200, т.1). Відповідно до вказаного висновку, при запропонованому експертом варіанті розподілу житлового будинку квартира [ADDRESS] , якою користується [PERSON] та [ADDRESS] , якою користується [PERSON] залишаються без змін, оскільки їх фактичні частки майже співпадають з ідеальними частками співвласників по . Для здійснення запропонованого варіанту виділу частки співвласниці [PERSON] необхідно перенести перегородку між житловими кімнатами 4-3 площею 12,6 кв.м. та 4-4 площею 15,9 кв.м. в бік зменшення кімнати 4-4 до площі 13,6 кв.м. та, відповідно збільшення площі кімнати 4-3 до 15 кв.м. А також приєднання переобладнаної кімнати площею 13,8 кв.м. до квартири [ADDRESS] , для чого влаштувати між кімнатами 4-4 зменшеною площею 13,8 кв.м. та кімнатою 2-3 площею 12,7 кв.м. дверний проріз. В результаті такого виділу частки інших співвласників будуть майже відповідати їх ідеальним часткам - по . Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе виділити позивачу належну частину об`єкту нерухомості, відповідно до висновку експерта №96 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15 грудня 2017 р.

Outcome: approved