Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить суд визнати її та [PERSON] , [INFO] , такими, що проживали однією сім`єю. В обґрунтування вимог зазначила, що вона, разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] та цивільним чоловіком [PERSON] проживали однією сім`єю протягом останніх десяти років в м. Маріуполь Донецької області. За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благо устроєм будинку, робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту. Через місце їх спільного проживання (м. Маріуполь) вона не може надати будь-яких документальних доказів даних обставин. Шлюб не реєстрували офіційно, оскільки до війни не вважали це за потрібне, хоча в подальшому мали такий намір. Факт спільного проживання подружжя також можуть підтвердити фотографії їх родини, а також сестра [PERSON] - [PERSON] , яка впродовж їх з чоловіком сумісного проживання на постійний основі підтримувала з ними дружні сімейні відносини. Після повномасштабного вторгнення, її чоловіка 06 липня 2023 року було мобілізовано та зараховано до списків особового складу до військової частини [NUMBER] на посаду розвідника-телефоніста другого розвідувального відділення розвідувального взводу, другого штурмового батальйону військової частини [NUMBER] . Під час проходження військової служби чоловік заявниці неодноразово здійснював перекази грошових коштів на рахунок заявниці, що свідчить про наявність спільного бюджету та утримання спільної дитини. 14 листопада 2023 року її чоловік зник безвісти під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Іванівське Донецької області. 17 листопада 2023 року з [INFO] їй надійшло сповіщення сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісти, в якому її, як дружину, було сповіщено про те, що її чоловік [PERSON] зник безвісти. Звернувшись у грудні 2023 року до командування військової частини [NUMBER] з заявою про виплату грошового забезпечення, у лютому 2024 року вона отримала відмову, через відсутність інформації та документів що підтверджують родинний зв`язок з її чоловіком, а саме свідоцтва про шлюб. Саме ці обставини і стали підставою для звернення до суду з даною заявою. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 08 квітня 2024 року від заявника надійшла заява на усунення недоліків разом із заявою в новій редакції. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року відкрито окреме провадження у справі. Призначено судове засідання та викликано учасників процесу. 25 квітня 2024 року засобами поштового сполучення до суду надійшли письмові пояснення заінтересованої особи Міністерства оборони України щодо заяви [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, із доказами направлення заявнику. В судовому засіданні 07 травня 2024 року задоволено клопотання представника заявника [PERSON] про виклик та допит як свідка [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року задоволено клопотання представника заінтересованої особи Міністерства оборони України Матієнка О.Б., залучено до участі у справі Військову частину [NUMBER] в якості заінтересованої особи. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] підтримав заяву з підстав викладених у ній, додатково пояснив, що [PERSON] проживала однією сім`єю разом із [PERSON] в м. Маріуполь, виховували сина, вели господарство, мали спільний побут, спільний бюджет. Через те, що місто Маруіполь окуповано, і вони покинули місце постійного проживання, вона не може надати більше доказів на підтвердження даної обставини. [PERSON] та [PERSON] хоч і не перебували в офіційно оформленому шлюбі, однак мали такий намір та хотіли побратися коли б [PERSON] перебував у відпустці. Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України Матієнко О.Б. в судовому засіданні проти задоволення заяви про встановлення факту заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях від 25 квітня 2024 року, просив заяву залишити без розгляду. Додатково пояснив, що відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України розробив Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх». Відповідно до п. 3 Порядку №884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби , окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням змін вислуги років та норм грошового забезпечення. У разі визнання з часом безвісно зниклого [PERSON] загиблим відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень виплачується сім`ям загиблих осіб, зазначених у п. 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: батькам, одному із подружжя, який не одружився вдруге, дітям, які не досягли повноліття, утриманцям загиблого військовослужбовця, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ч. 2 ст. 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Сам по собі факт перебування заявниці зі зниклим безвісно у близьких стосунках не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначених період однією сім`єю, оскільки заявниці необхідно надати суду докази ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та витрат на придбання майна в інтересах сім`ї. Показання свідків зі сторони заявниці на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період не слід брати до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін в одному будинку та не підтверджують наявність усталених відносин, які притаманні подружжю. Ведення спільного сімейного господарства в [ADDRESS] також нічим не підтверджено, як і не підтверджено взаємного утримання житла. Таким чином заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подані заявницею докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо. На момент зникнення безвісти [PERSON] 14 листопада 2023 року заявниця з ним не перебувала у шлюбі і рішення щодо спільного проживання не вплине на призначення та виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги в майбутньому так як на її отримання має право дружина, яка не взяла шлюб повторно після смерті військовослужбовця. Заявник [PERSON] та представник заінтересованої особи Військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи не надходило. Представник заявника у судовому засіданні повідомив, що наразі [PERSON] перебуває за кордоном. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності заявниці та представника заінтересованої особи ВЧ [NUMBER] . Суд, заслухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи Міністерства оборони України, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно Витягу із Наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №192 від 06 липня 2023 року військовослужбовців, які прибули з військової частини [NUMBER] , згідно розпорядження начальника Генерального штабу Збройних сил України від 29 червня 2023 року №300/ПУ/1924/П/дск зарахувати у розпорядження командира військової частини [NUMBER] , відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 06 липня 2023 року №185-РС з 06 липня 2023 року зарахувати до списків особового складу та на всі види забезпечення і призначити на посаду солдата [PERSON] - розвідувальником-радіотелефоністом [INFO] військової частини [NUMBER] , з 06 листопада 2023 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення в пункті постійної дислокації зі сніданку 07 липня 2023 року і вважати таким, що з 06 липня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730,00 грн на місяць, шпк «солдат». Виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 556% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (а.с.10). Відповідно до довідки Військової частини [NUMBER] від 08 грудня 2023 року №10204 солдат [PERSON] дійсно в період з 14 липня 2023 року по 14 листопада 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в н.п. Костянтинівка Донецької області. Підстава: Бойове розпорядження командира військової частини [NUMBER] №1611 дск від 10 липня 2023 року; Наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 14 липня 2023 року №200; Наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 14 листопада 2023 року; журнал бойових дій військової частини [NUMBER] інв №70т від 13 липня 2023 року (а.с.11). 17 листопада 2023 року за вих. №2/2413, за підписом тво начальника [INFO] майора [PERSON] , гр. [PERSON] , на адресу: [ADDRESS] , надійшло сповіщення сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісти про те, що її чоловік, солдат [PERSON] , 1987 року народження, розвідник-радіотелефоніст [INFO] військової частини [NUMBER] за попередньою інформацією, 14 листопада 2023 року зник безвісти в районі с. Іванівське Донецької області під час штурмових дій противника, гідно виконуючи свій обов`язок. Залишився вірним присязі, беручи участь в обороні та стримуванні збройної агресії російської федерації. Це сповіщення є документом для порушення клопотання про призначення пенсії (допомоги) і наданні пільг, установлених законодавством України (а.с.9). 06 грудня 2023 року [PERSON] звернулася до командира ВЧ [NUMBER] із заявою про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти [PERSON] в якій просила нарахувати і виплачувати їй грошове забезпечення безвісно відсутнього [PERSON] , 1987 року народження, розвідник-радіотелефоніст [INFO] військової частини [NUMBER] . Додаток: копія сповіщення від 17 листопада 2023 року; копія паспорта; копія номеру рахунку з АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17). Командиром ВЧ [NUMBER] підполковником [PERSON] 18 лютого 2024 року за вих. №5158 на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , спрямовано повідомлення, відповідь на лист від 06 грудня 2023 року, щодо виплати належних коштів за військовослужбовця [PERSON] . Посилаючись на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 та розділ ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07 червня 2018 року №260 зазначено, що в наданих нею документах відсутня інформація та документи які б підтверджували родинний зв`язок, а саме копія свідоцтва про шлюб. Запропоновано звернутися до суду (а.с.18-19). На підтвердження факту проживання однією сім`єю з [PERSON] , як доказ ведення спільного господарства, сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків заявницею надано договір оренди квартири від 01 березня 2024 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-16), виписку по картці і додатковим рахункам договору [PERSON] за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.20-48), платіжні інструкції АТ КБ «ПриватБанк» від 27 вересня 2023 року та 30 вересня 2023 року про переказ власних коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] в розмірі 29900,00 грн., та [PERSON] на рахунок [PERSON] в розмірі 3000,00 грн. відповідно (а.с. 49,50), замовлення [PERSON] в інтернет-магазині №2766495040 від 27 вересня 2023 року на придбання ноутбуку Lenovo та аксесуарів на загальну суму 25 884,16 грн. та накладна про отримання посилки, скріншоти переписки з [PERSON] (а.с.53-58,59,60). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона троюрідна сестра [PERSON] . До того, як її брата призвали на службу в 2023 році, він разом із [PERSON] та сином [PERSON] проживали в Охтирському районі Сумської області з 2014 року. До цього жили в м. Маріуполь з 2010 року. З початком війни [PERSON] поїхала з сином до Чехії, а брат на війну. [PERSON] - син [PERSON] , однак прізвище у нього Тонкий. В Маріуполі вони жили, вели спільне господарство, були однією сім`єю. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення чоловіком та жінкою спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Під час судового розгляду заявницею не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] як жінки та чоловіка, тобто наявність сім`ї, зокрема, що заявниця з [PERSON] постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з [PERSON] . Виписка з особового рахунку [PERSON] підтверджує факт перерахування грошових коштів за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року [PERSON] , але такий перерахунок не є переконливим доказом того, що ці кошти призначені були на забезпечення їх сумісного побуту. Суд критично відноситься до тверджень сторони позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як одна сім`я останні десять років в м. Маріуполь, у зв`язку з чим можливості надати інші докази, які б підтверджували спільне ведення господарства, спільного проживання, заявник надати суду не може. З пояснень свідка, яка стверджувала, що є троюрідною сестрою [PERSON] , вбачається, що заявник та [PERSON] жили у Сумській обл. з 2014 року, що спростовує обставину їх проживання до 2022 року у м. Маріуполь. Крім того, сповіщення про зниклого безвісти солдата надійшло саме у с. Тарасівка Охтирського району Сумської області, що робить достовірними показання свідка [PERSON] . Суд також не приймає до уваги як доказ наданий заявницею договір оренди квартири від 01 березня 2024 року, адже його було укладено після зникнення безвісти [PERSON] . Крім того заявницею не надано суду переконливих доказів проживання з [PERSON] однією сім`єю, як-то спільні фото, сплата комунальних платежів, одна й та ж адреса реєстрації місця проживання, спільне придбання будь-якого майна, тому суд вважає дану обставину не доведеною. Платіжні інструкції на перерахування коштів за які в подальшому було придбано ноутбук та аксесуари до нього не є доказом понесених витрат на потреби сім`ї. У [PERSON] є син, зі слів заявниці спільний із [PERSON] , однак доказів зазначеної обставини суду не надано. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19). Скріншот переписки з [PERSON] свідчить про спілкування, та наявність теплих стосунків між [PERSON] , та [PERSON] , однак ніяк не про сімейні відносини. Також суд вважає за необхідне зазначити, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету для якої необхідне його встановлення. Так, метою встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , заявниця вказала отримання виплат грошового забезпечення зниклого безвісти чоловіка. Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Частиною першою 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. У відповідності до частин другої - четвертої статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів. Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України. 07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам. Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими. Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260). Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (надалі - Порядок № 884). Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884). Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Згідно із пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови. Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування. Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті. Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку. Відповідно до пункту 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. За змістом ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України). За таких обставин заявниця не має права на таку виплату. Таким чином, оскільки заявниця за встановленими обставинами у справі не набула прав подружжя, вона не має права на отримання виплат зазначених нею у заяві, тобто факт, який вона просить встановити не викликає для неї юридичних наслідків. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановив, що заявницею не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю, а також, те, що факт, який вона просить встановити не викликає для неї юридичних наслідків, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю.

Outcome: dismissed