Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

[PERSON] 08 травня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 19 березня 2024 року дізнавачем СД ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області в черговий раз прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 12021046660000108, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. У цьому кримінальному провадженні він був визнаний потерпілою особою, якій були спричинені умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Оскільки він є людиною похилого віку і потребував захисту від злочинних посягань, в результаті яких зазнав тілесних ушкоджень, він звернувся за захистом своїх порушених прав та свобод до Держави в особі правоохоронного органу, щоб особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження, було покарано в установленому законом порядку. Саме із звернення ним 01 квітня 2021 року до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області про вчинений відносно нього злочину за ч. З ст. 15, ст. 115 КК України і почалися його поневіряння у цьому кримінальному провадженні. Навіть припустити не міг, що замість того, щоб отримати від держави захист, він змушений був протягом тривалого часу брати участь у судових засіданнях, приймати участь у слідчих діях, спростовувати к підставні аргументи та незаконні постанови про закриття кримінального провадження. У нього на все життя залишилося гірке усвідомлення абсолютної незахищеності перед свавіллям правоохоронних органів з будь-яких мотивів, які застосовували до нього як потерпілого у кримінальному провадженні, дискримінацію, повністю ігноруючи його порушені права і свободи вчиненим відносно нього злочином. Так, співробітники правоохоронного органу, а також прокуратури призивали його до совісті, замирення з особою, яка вчинила відносно нього злочин, а потім повідомили йому, що ніколи таке кримінальне провадження до суду не направлять. Суть його звернення 01 квітня 2021 року до ВП № 2 Дніпровського районного управління ГУНП у Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно нього злочину за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України була в наступному: в заяві ним було вказано, що 01 березня 2021 року, приблизно о 19 год. його невістка - [PERSON] , достовірно знаючи, що у нього хвороба серця, і нього в зв`язку з цим в період 2008-2013 років було зроблено три операції на серці, а також те, що будь-який стрес може бути останнім в житті, знаходячись по адресу: [ADDRESS] , бажаючи заподіяти йому смерть, якимсь тупим предметом неодноразово вдарила по голові, в обличчя. В результаті таких спричинених йому тілесних ушкоджень він в період з 02 березня 2021 року по 15 березня 2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, внутрішньо-шкіряних кроволив та саден на обличчі, що підтверджується висновком спеціаліста судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське , обласне бюро судово-медичної експертизи «ДОР» № 501 від 02 березня 2021 року. Тільки завдяки своєчасному окрику його дружини - [PERSON] , який [PERSON] зупинив, остання своє бажання вбити його не довела до кінця, тобто з причин, що не залежали від її волі. Таким чином, [PERSON] , намагаючись вчинити вбивство, не довела його до кінця з причин, що не залежали від її волі, тобто вчинила замах на вбивство. Враховуючи, що у встановлений законом строк відповідні відомості то ЄРДР не були внесені, він змушений був звернутися зі скаргою за захистом своїх порушених прав до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 08 квітня 2021 року слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська розглянув мою скаргу на бездіяльність повноважених осіб СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, зобов`язав службових осіб СВ ПМ № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внести на протязі 24 годин відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до його заяви. 09 квітня 2021 року йму службовою особою СВ ПМ № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області був виданий Витяг з ЄРДР, згідно якого було зареєстровано кримінальне провадження № 12021046660000108, начебто за його заявою, але з викладом обставин, які ним в заяві не викладалися: «09.04.2021 року до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській надійшла ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2021 року, якою зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно вимог ст. 214 КПК України за заявою [PERSON] , [INFO] , якому невстановлена особа 01 березня 2021 року, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , занесла легкі тілесні ушкодження». Таким чином, службова особа ВП № \~ \~ \~ \~2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесла в ЄРДР відомості, які ним в заяві вчинене кримінальне правопорушення не вказувалися: в ухвалі слідчого судді йшлося про вчинення відносно нього невісткою злочину, передбаченого ч. З ст. 15, ч. І ст. 115 КК України; а згідно Витягу з ЄРДР йдеться про нанесення ним невстановленою особою легких тілесних ушкоджень за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто при внесенні в ЄРДР були використані відомості, які ні ухвала слідчого судді, ні його заява про вчинення кримінального правопорушення не містила. Він змушений був 30 квітня 2021 року звернутися до Дніпропетровської обласної прокуратури із заявою про вчинене кримінальне правопорушення [PERSON] за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Обласна прокуратура також ігнорувала вимоги чинного законодавства, в зв`язку з чим він змушений був звернутися із відповідною скаргою до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з проханням зобов`язати уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури внести відомості в ЄРДР за його заявою від 30 квітня 2021 року. Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 травня 2021 року у справі № 201/4508/21 розглянув його скаргу на діяльність прокурора і зобов`язав уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури внести відомості в ЄРДР по його заяві від 30 квітня 2021 року. І тільки 28 травня 2021 року обласна прокуратура виконала ухвалу слідчого судді від 13 травня 2021 року та зареєструвала кримінальне провадження № 42021040000000348 за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК раїни. В зв`язку з тим, що обласна прокуратура не повідомила його, який же орган здійснює досудове розслідування, він був змушений 15 червня 2021 року заявити клопотання прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури з проханням провести слідчі дії, в тому числі і за його участі у зареєстрованому кримінальному провадженні № 42021040000000348 від 28 травня 2021 року за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Тільки 02 липня 2021 року прокурор Лівобережної окружної прокуратури та Дніпра Дніпропетровської області Чабаненко Т. його повідомила, що його клопотання частково задоволено, в зв`язку з чим було винесено довідну постанову від 02 липня 2021 року. Потім в постанові прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Чабаненко Т.В. було вказано, що в ході досудового розслідування у цьому фінальному провадженні слідча [PERSON] 10 червня 2021 року перекваліфікувала кримінальне правопорушення з ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України і це при тому, що з ним не було проведено ні одної слідчої дії, не були витребувані документи, які утверджували здійснення операцій на серці, не було проведено ніякої судово-медичної експертизи і т.д.. Прокурор Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Соловйова 3. 14 червня 2021 року своєю постановою об`єднала матеріали кримінального провадження № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року за ч. 1 ст. 125 КК України та № 42021040000000348 від 28 травня 2021 року за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. І прокурору, і слідчому відомо про зміст ч. 2 ст. 217 КПК України, в якій зазначено, що не можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудового розслідування щодо кримінального проступку та щодо кримінального правопорушення, крім випадків, коли це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду. Слідчим та прокурором кримінальне правопорушення за ч. З ст. 15, 1 ст. 115 КК України незаконно було нівельовано у кримінальний проступок за ч. 1 ст. 125 КК України, а потім такий кримінальний проступок був об`єднаний з іншим кримінальним проступком за ч. І ст. 125 КК країни, це для того, щоб приховати зареєстрований злочин за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. На протязі всього часу існування кримінального провадження № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року орган дізнання та прокуратура кілька разів закривали кримінальне провадження, намагаючись його переконати, що тілесні ушкодження не знаходяться у причинному зв`язку з [PERSON] , що хоча тілесні ушкодження і маються, але кримінального правопорушення не має. Виносилося багато інших незрозумілих постанов дізнавачів і прокурора про закриття провадження та скасування постанов і інш., встановлювалися різні не існуючі обставини і інш.. Дії та бездіяльність слідчих і прокурора він оскаржував в суд і слідчими суддями його скарги задовольнялися: слідчий суддя встановив, що, фактично, досудове розслідування у відповідності до вимог КПК України не здійснювалося, така постанова дізнавача є незаконною, а тому підлягає скасуванню і таке було неодноразово. \~ \~ \~ \~Позивач впевнений, що прокуратура вводила його весь час в оману під час досудового розслідування стосовно обставин і матеріалів провадження та медичних документів по його тілесним ушкодженням. Ні дізнання, ні прокуратура не заперечують щодо факту спричинення тілесних ушкоджень, але хто це зробив вони не знають, оскільки в діях [PERSON] вони не вбачають ознак злочину. А якщо вона і махала, то це дізнанням та прокуратурою не враховується, адже [PERSON] пояснила, що тілесні ушкодження йому спричинила дружина, тобто правоохоронний орган так і не встановив яка з них спричинила йому тілесні ушкодження, забруднивши справу версіями, які не витримують ніякої критики. Підтвердженням того факту, що ні прокуратура, ні орган дізнання не вдалися встановити істину у справі, є його неодноразові звернення до зазначених органів вищого рівня. Так, він 20 жовтня 2022 року звернувся до Генерального прокурора із скаргою про недотримання розумних строків дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування та про неефективність досудового розслідування, в якій змістовно виклав усі обставини неналежного досудового розслідування кримінального провадження. 30 березня 2023 року він звернувся до Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра із клопотанням (скаргою) про дотримання заступником керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра вимог КПК України, організації належного нагляду у кримінальному провадженні та встановлення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні. Для контролю таке клопотання було направлено на адресу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та в Офіс Генерального прокурора. Відповіді отримав, але зводились до формальних відповідей того, що органи вищого рівня повертали його звернення для розгляду до тих органів, на дії бездіяльність він скаржився, і цим все закінчувалося. Такі ж формальні відповіді надавало йому і Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Отже майже\~три роки\~такого відношення\~правоохоронних органів\~до нього\~спричинили йому\~значну моральну\~шкоду,\~яку він\~оцінює в\~ 100 000 грн. З цими питаннями позивач звернувся до відповідачів і просив вирішити їх самостійно і добровільно в позасудовому порядку, але фактично отримав відмову. Позивач вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати відповідач в повному обсязі в межах своєї відповідальності, тому і просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в тому порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь суму на відшкодування моральної шкоди в сумі 70 000 грн., задовольнивши позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Представники відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області і Державної казначейської служби України проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечували, надали відзив, де вказали на те, що все необхідне по закону вони зробили вірно, вирішити питання позивача в передбаченому законом порядку намагалися в правовому полі і без порушень, вимоги позивача на суму відшкодування моральної шкоди до них безпідставні і не доведені та взагалі в такому випадку не передбачені законом, отже позивач зробив не вірний розрахунок сум і обгрунтування позову, тому просили фактично в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Судом з наданих стороною позивача і частково відповідачів матеріалів і документів встановлено, згідно позиції позивача [PERSON] , що 19 березня 2024 року дізнавачем СД ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 12021046660000108, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. У цьому кримінальному провадженні позивач був визнаний потерпілою особою, якій були спричинені умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та свобод до Держави в особі правоохоронного органу, щоб особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження, було покарано в установленому законом порядку. 01 квітня 2021 року він звернувся до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області про вчинений відносно нього злочину за ч. З ст. 15, ст. 115 КК України Суть його звернення 01 квітня 2021 року до ВП № 2 Дніпровського районного управління ГУНП у Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно нього злочину за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України була в наступному: в заяві ним було вказано, що 01 березня 2021 року, приблизно о 19 год. його невістка - [PERSON] , достовірно знаючи, що у нього хвороба серця, і нього в зв`язку з цим в період 2008-2013 років було зроблено три операції на серці, а також те, що будь-який стрес може бути останнім в житті, знаходячись по адресу: [ADDRESS] , бажаючи заподіяти йому смерть, якимсь тупим предметом неодноразово вдарила по голові, в обличчя. В результаті таких спричинених йому тілесних ушкоджень він в період з 02 березня 2021 року по 15 березня 2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, внутрішньо-шкіряних кроволив та саден на обличчі, що підтверджується висновком спеціаліста судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське , обласне бюро судово-медичної експертизи «ДОР» № 501 від 02 березня 2021 року. Тільки завдяки своєчасному окрику його дружини - [PERSON] , який [PERSON] зупинив, остання своє бажання вбити його не довела до кінця, тобто з причин, що не залежали від її волі. Таким чином, [PERSON] , намагаючись вчинити вбивство, не довела його до кінця з причин, що не залежали від її волі, тобто вчинила замах на вбивство. Враховуючи, що у встановлений законом строк відповідні відомості то ЄРДР не були внесені, він змушений був звернутися зі скаргою за захистом своїх порушених прав до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 08 квітня 2021 року слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська розглянув мою скаргу на бездіяльність повноважених осіб СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку п. 1 ч. 1 ст. ЗОЗ КПК України, зобов`язав службових осіб СВ ПМ № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внести на протязі 24 годин відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до його заяви. 09 квітня 2021 року йому службовою особою СВ ПМ № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області був виданий Витяг з ЄРДР, згідно якого було зареєстровано кримінальне провадження № 12021046660000108, начебто за його заявою, але з викладом обставин, які ним в заяві не викладалися: «09.04.2021 року до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській надійшла ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2021 року, якою зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно вимог ст. 214 КПК України за заявою [PERSON] , [INFO] , якому невстановлена особа 01 березня 2021 року, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , занесла легкі тілесні ушкодження». Таким чином, службова особа ВП № \~ \~ \~ \~2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесла в ЄРДР відомості, які ним в заяві вчинене кримінальне правопорушення не вказувалися: в ухвалі слідчого судді йшлося про вчинення відносно нього невісткою злочину, передбаченого ч. З ст. 15, ч. І ст. 115 КК України; а згідно Витягу з ЄРДР йдеться про нанесення ним невстановленою особою легких тілесних ушкоджень за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто при внесенні в ЄРДР були використані відомості, які ні ухвала слідчого судді, ні його заява про вчинення кримінального правопорушення не містила. Позивач змушений був 30 квітня 2021 року звернутися до Дніпропетровської обласної прокуратури із заявою про вчинене кримінальне правопорушення [PERSON] за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Обласна прокуратура також ігнорувала вимоги чинного законодавства, в зв`язку з чим він змушений був звернутися із відповідною скаргою до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з проханням зобов`язати уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури внести відомості в ЄРДР за його заявою від 30 квітня 2021 року. Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 травня 2021 року у справі № 201/4508/21 розглянув його скаргу на діяльність прокурора і зобов`язав уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури внести відомості в ЄРДР по його заяві від 30 квітня 2021 року. І тільки 28 травня 2021 року обласна прокуратура виконала ухвалу слідчого судді від 13 травня 2021 року та зареєструвала кримінальне провадження № 42021040000000348 за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК раїни. В зв`язку з тим, що обласна прокуратура не повідомила його, який же орган здійснює досудове розслідування, він був змушений 15 червня 2021 року заявити клопотання прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури з проханням провести слідчі дії, в тому числі і за його участі у зареєстрованому кримінальному провадженні № 42021040000000348 від 28 травня 2021 року за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. 02 липня 2021 року прокурор Лівобережної окружної прокуратури та Дніпра Дніпропетровської області Чабаненко Т. його повідомила, що його клопотання частково задоволено, в зв`язку з чим було винесено довідну постанову від 02 липня 2021 року. Потім в постанові прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Чабаненко Т.В. було вказано, що в ході досудового розслідування у цьому фінальному провадженні слідча [PERSON] 10 червня 2021 року перекваліфікувала кримінальне правопорушення з ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України і це при тому, що з ним не було проведено ні одної слідчої дії, не були витребувані документи, які утверджували здійснення операцій на серці, не було проведено ніякої судово-медичної експертизи і т.д.. Прокурор Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Соловйова 3. 14 червня 2021 року своєю постановою об`єднала матеріали кримінального провадження № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року за ч. 1 ст. 125 КК України та № 42021040000000348 від 28 травня 2021 року за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Слідчим та прокурором кримінальне правопорушення за ч. З ст. 15, 1 ст. 115 КК України незаконно було нівельовано у кримінальний проступок за ч. 1 ст. 125 КК України, а потім такий кримінальний проступок був об`єднаний з іншим кримінальним проступком за ч. І ст. 125 КК країни, це для того, щоб приховати зареєстрований злочин за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. На протязі всього часу існування кримінального провадження № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року орган дізнання та прокуратура кілька разів закривали кримінальне провадження, намагаючись його переконати, що тілесні ушкодження не знаходяться у причинному зв`язку з [PERSON] , що хоча тілесні ушкодження і маються, але кримінального правопорушення не має. Виносилося багато інших незрозумілих постанов дізнавачів і прокурора про закриття провадження та скасування постанов і інш., встановлювалися різні не існуючі обставини і інш.. Дії та бездіяльність слідчих і прокурора він оскаржував в суд і слідчими суддями його скарги задовольнялися: слідчий суддя встановив, що, фактично, досудове розслідування у відповідності до вимог КПК України не здійснювалося, така постанова дізнавача є незаконною, а тому підлягає скасуванню і таке було неодноразово. \~ \~ \~ \~ Він впевнений, що прокуратура вводила його весь час в оману під час досудового розслідування стосовно обставин і матеріалів провадження та медичних документів по його тілесним ушкодженням. Позивач неодноразово звертався до зазначених органів (прокуратури, національної поліції) вищого рівня. Так, він 20 жовтня 2022 року звернувся до Генерального прокурора із скаргою про недотримання розумних строків дізнавачем, /прокурором під час досудового розслідування та про неефективність досудового розслідування, в якій змістовно виклав усі обставини неналежного досудового розслідування кримінального провадження. 30 березня 2023 року він звернувся до Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра із клопотанням (скаргою) про дотримання заступником керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра вимог КПК України, організації належного нагляду у кримінальному провадженні та встановлення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні. Для контролю таке клопотання було направлено на адресу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та в Офіс Генерального прокурора. Відповіді отримав, але зводились до формальних відповідей того, що органи вищого рівня повертали його звернення для розгляду до тих органів, на дії бездіяльність він скаржився, і цим все закінчувалося. Такі ж формальні відповіді надавало йому і Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди. Отже, на думку позивач, майже три роки такого відношення правоохоронних органів до нього спричинили йому значну моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000 грн. З цими питаннями позивач звернувся до відповідачів і просив вирішити їх самостійно і добровільно в позасудовому порядку, але фактично отримав відмову. Позивач вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати відповідач в повному обсязі в межах своєї відповідальності, тому і просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в тому порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь суму на відшкодування моральної шкоди. З цими вказаними питаннями позивач звернувся до відповідачів і просив вирішити їх самостійно і добровільно в позасудовому порядку, але фактично отримав відмову, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 09 квітня 2021 року до ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала Індустріального районного суду Дніпропетровська від 08 квітня 2021року якою зобов`язано орган досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно вимог ст. 214 КПК України за заявою [PERSON] , якому невстановлена особа 01 березня 2021 року, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , нанесла легкі тілесні ушкодження. На виконання вказаної ухвали підрозділом дізнання ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120210466660000108 від 09 квітня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Нагляд за додержанням законів під час розслідування у формі процесуального керівництва забезпечується Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра. Дізнавачем 30 квітня 2021 року винесено постанову про закриття кримінального провадження в порядку п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка в подальшому 19 травня 2021 року була скасована прокурором. 26 травня 2021 року Дніпропетровською обласною прокуратурою на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, внесено відомості до ЄРДР за № 420210400000000348 за ч. 1 ст. 115 КК України на підставі заяви [PERSON] та визначено підслідність у вищевказаному кримінальному провадженні за СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. Слідчим ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області 10 червня 2021 року прийнято рішення про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 115 ККУ на ч. 1 ст. 125 КК України. В подальшому, прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра прийнято рішення про об`єднання матеріалів досудового розслідування № 420210400000000348 від 26 травня 2021 року та № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року. Під час досудового розслідування допитано як потерпілого [PERSON] , проведено судово-медичну експертизу, згідно якої виявлені у [PERSON] тілесні ушкодження відносять до легких тілесних ушкоджень; допитано як свідків сусідів [PERSON] , які безпосередніми очевидцями конфлікту не були; допитано як свідка [PERSON] , який на підставі ст. 63 Конституції України відмовився від дачі показань проти своєї дружини [PERSON] ; проведено слідчий експеримент за участю потерпілого [PERSON] , який постановою прокурора визнано недопустимим доказом внаслідок порушення вимог КПК України під час його проведення. Дізнавачем 20 червня 2022 рооку винесено постанову про закриття кримінального провадження в порядку п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка в подальшому 01 липня 2022 року була скасована ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Потім, дізнавачем 27 жовтня 2022 року винесено постанову про закриття кримінального провадження в порядку п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка в подальшому 14 листопада 2022 року скасована прокурором. На неодноразові виклики дізнавача для участі у проведенні слідчого експерименту [PERSON] та його дружина [PERSON] не з`являлись. Дізнавачем 05 січня 2024 року проведено слідчий експеримент за участю [PERSON] , під час якого вона заперечила факт нанесення нею [PERSON] тілесних ушкоджень. Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи від 22 січня 2024 року встановлені тілесні ушкодження у [PERSON] , спричинені від дії не менше трьох ударів тупого твердого предмету видовженої форми з обмеженою контактуючою поверхнею. Встановлені тілесні ушкодження не відображають на собі конструктивних властивостей травмуючого предмету, тому конкретизувати останній неможливо. За результатами проведеного досудового розслідування дізнавачем 19 березня 2024 року винесено постанову про закриття кримінального провадження в порядку п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прокурор погодився з прийнятим рішенням. Окрім цього, 19 грудня 2022 року Дніпропетровською обласною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42022040000000473 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 рооку у справі № 201/9798/22 за заявою [PERSON] , проте що співробітниками сектору дізнання ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області під час досудового розслідування кримінального провадження № 12021046660000108 від 09 квітня 2021 року за ч. 2 ст. 125 КК України здійснено службове підроблення. Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося третім відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві. За результатами досудового розслідування 25 грудня 2023 року у кримінальному провадженні слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності складу кримінального правопорушення. Також, 27 жовтня 2021 року Дніпропетровською обласною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42021040000000611 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/10534/21 за заявою [PERSON] від 08 жовтня 2021 року, проте що співробітниками сектору дізнання ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області не виконано ухвалу слідчого судді Індустріального суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року (справа 202/2078/21). Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося третім відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві. За результатами досудового розслідування 08 червня 2022 року у кримінальному провадженні слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності складу кримінального правопорушення. Отже, позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки у даному випадку відсутні підстави для застосування норм статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України. Так, загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння. Протиправна поведінка може виявлятися, в тому числі, у прийнятті особою неправомірного рішення, дій та бездіяльності. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 23 ЦК України). При визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Право на відшкодування шкоди за рахунок держави незалежно від вини судово- слідчих органів закріплено у ст. 56 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1173, 1174 ЦК України. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 468/477/18 та постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17 позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року, постановленої за результатами розгляду справи № 920/715/17, судом зроблено висновок, що ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди. Згадані статті ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по- перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі». Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Як передбачено абз. 2 п. 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17. Зокрема, у постанові суду зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність всіх трьох складових: наявність самої шкоди, протиправність дій цього органу та причинний зв`язок між його діями та такою шкодою. В той час, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із такою заподіяною шкодою. При чому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, саме позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, а також з правовою позицією Верховного Суду, висловлену у постановах від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі № 520/3307/16-ц, від 12 березня 2019 року по іншій справі. Отже, за змістом наведених висновків Верховного Суду наявність всіх вищезазначених умов, як то: неправомірність поведінки особи; вину заподіювана шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Всі зазначені висновки зводяться до того, що держава з огляду на положення ст. 1173, 1174 ЦК зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану неправомірністю поведінки, безпосередньо особі, якій таку шкоду завдано, а не будь-якій особі, яка заявляє про таку шкоду. І доводити, що шкоду завдано саме йому з наданням належних та допустимих доказів повинен позивач. Зважаючи на викладене, бездіяльність посадових осіб органів державної влади, а саме, уповноважених осіб Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області при здійсненні процесуального керівництва, у межах кримінальних проваджень № 12021046660000108, № 42022040000000473, № 42021040000000611, як одного зі складових цивільної відповідальності, повинна бути доведена, тобто має підтверджуватись в силу ст. 79 ЦПК України належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правова позиція, наведена в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421, у постанові Вищого господарського суду України від 13 червня 2017 року у справі № 903/89/16, а також у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 720/454/16-ц). Позивач не надав до суду відповідних доказів протиправності діяння (бездіяльності) органів досудового розслідування та органів прокуратури, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана. Так, позивачем не доведено, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні кримінальних проваджень № 12021046660000108, № 42022040000000473, \~ \~ \~ \~№ 42021040000000611 уповноваженими особами Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області допущені порушення норм кримінально процесуального права (протиправність дій чи бездіяльності), в тому числі порушені розумні строки розслідування у кримінальному провадженні. Задоволення слідчими суддями скарг у кримінальних провадженнях № 12021046660000108, № 42022040000000473, № 42021040000000611 на бездіяльність слідчих та скасування постанов про закриття кримінального провадження, не є безумовною підставою для визнання позовних вимог [PERSON] до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування, передбачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу і відповідно до ст. 7 КПК України, є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущенних при його здійсненні. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах (від 18 грудня 2019 року у справі № 554/7971/18, від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18, від 22 січня 2020 року у справі № 454/1403/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/20966/17, від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 та від 03 березня 2021 року по справі № 638/17962/15, від 29 квітня 2021 року по справі № 705/4505/17, від 31 травня 2021 року по справі № 686/27705/19, від 30 березня 2022 року по справі № 638/1923/20, від 04 квітня 2022 року по справі № 638/12050/20, від 11 січня 2023 року у справі №591/8842/21 й інші) неодноразово зауважував, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Вказане повністю узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, де в рішеннях від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України» встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Крім того, необхідно врахувати правовий висновок Верховного Суду, який в постанові від 19 травня 2021 року під час розгляду справи № 686/27967/19, в подібних правовідносинах, визначив, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. Саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року \~ \~ \~ \~у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20. Таким чином, з урахуванням наведено вбачається, що реалізація [PERSON] його права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчих, під час досудового розслідування, у порядку, встановленому статтями 303-307, 308 КПК України, тобто кримінальним процесуальним законом, в тому об`ємі який він вважав необхідним та тим більше задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, яку за його переконанням, він зазнав. Окрім цього, відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Право на судовий захист гарантується Конституцією України (статті 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України, пункт перший статті 6 Конвенції). Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди. Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06). Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 19 ЦПК України, умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п. 1 ч. І ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Згідно ч. 1 ст. 276 ЦПК України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Таким чином, враховуючи ціну та предмет цього позову, обставини справи, а також вищенаведені норми ЦПК України ця справа має бути віднесена судом до категорії малозначних справ та вона має розглядатись у порядку спрощеного позовного провадження. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лишені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Б. \\У проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Статтею 15 ЦПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed