Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

05.03.2024 позивач [PERSON] звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 19 листопада 2015 року він, [PERSON] , зареєстрував шлюб із [PERSON] , про що виконкомом Лісковецької сільської ради Міжгірського району видано свідоцтво про шлюб. Після одруження сторони проживали у будинку батьків позивача за адресою: [ADDRESS] . Від спільного проживання у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя позивача із відповідачкою не склалося, через що їх сім`я розпалася та рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.11.2023 року у справі №302/1712/23 шлюб між сторонами розірвано. Після припинення шлюбних відносин у сторін не виникали спори з приводу місця проживання їх малолітніх дітей, і такі проживали разом із позивачем в смт. Міжгір`я. Позивач зазначає, що перед навчальним роком відповідачка забрала він нього малолітніх дітей на постійне проживання до будинку своїх батьків в с.Лісковець та влаштувала дочку на навчання до Лісковецької гімназії Міжгірської селищної ради, де її зарахували до 2 класу. Незабаром після цього [PERSON] поїхала в Чеську Республіку на заробітки, залишивши дітей на своїх батьків, які перешкоджали йому у побаченні із його малолітніми дітьми. У листопаді 2023 року позивач звернувся до служби у справах дітей Міжгірської селищної ради щодо визначення постійного місця проживання своїх дітей, та з огляду на наявність даного спору, комісія з питань захисту прав дитини Міжгірської селищної ради, вивчивши умови проживання малолітніх дітей, їх з ними взаємовідносини, інші особисті обставини кожного з сторін, прийшла до висновку та вважає за доцільне визначити постійне місце проживання дітей разом із позивачем. Тому, зазначені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом, в якому позивач просить: визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , - разом із батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Кривка В.П. від 08.03.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. 25.03.2024 року відповідачем [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Гренджа В.Ю., подано відзив на позов [PERSON] , в якому відповідачка просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, мотивуючи ти, що спір між сторонами щодо місця проживання дітей вирішено. Вже більше місяця як діти сторін проживають саме з позивачем, відповідно до Висновку служби у справах дітей та рішення виконавчого комітету Міжгірської селищної ради. Будь-яких перешкод щодо місця проживання дітей відповідачка не чинить позивачеві. А тому, вважає, що даний позов подано до суду позивачем [PERSON] до [PERSON] безпідставно, доказів щодо наявності спору між [PERSON] та [PERSON] з приводу визначення місця проживання дітей з батьком, на час звернення з позовом до суду 04.03.2024, позивачем не подано. Одночасно відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі (а.с.34-35). Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Кривка В.П. від 26.03.2024 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання малолітніх дітей, заявлений суддею самовідвід у справі задоволено. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2024, справа № 302/274/24 розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В. 28.03.2024 року позивачем подано відповідь на відзив та заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження в справі, та в якому зазначив, що заперечення та твердження, які викладені у відзиві на позов та у клопотанні про закриття провадження в справі не грунтуються на вимогах Закону, не підкріплені доказами, твердження відповідачки щодо досягнення згоди між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не відповідає дійсності, оскільки відповідачка не заперечує, щоб діти проживали разом з ним лише на час перебування її на заробітках за кордоном, однак це не відповідає його баченню, оскільки позивач бажає, щоб діти проживали разом з ним постійно та завжди. А тому вважає, що жодної згоди щодо місця проживання їх малолітніх дітей, між сторонами не досягнуто (а.с.45-46). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.03.2024 року прийнято до свого провадження справу № 302/274/24, та визначено проведення судового розгляду у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, з викликом (повідомленням) сторін, представників сторін та осіб, які беруть участь у справі (а.с.50). 16.04.2024 року подано клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Гренджа В.Ю. про закриття провадження в справі, на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК Ураїни, у зв`язку з відсутністю предмета спору (а.с.51). Ухвалою суду від 23.04.2024 підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.62-63). Ухвалою суду від 06.06.2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Гренджа В.Ю., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , про закриття провадження у справі № 302/274/24 у зв`язку з відсутністю предмета спору, відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Оленич Р.А. підтримали у повному обсязі заявлені [PERSON] позовні вимоги та просять позовну заяву задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у позові. В судове засідання відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Гренджа В.Ю. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи, проте про причини неявки суду не повідомлено. Доповнень, заяв, клопотань на адресу суду стороною відповідача не подано. Представник третьої особи Органу піки та піклування Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області в судове засіданні не з`явився, про день і час його проведення був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте до суду подано письмову заяву з проханням розглянути цивільну справу № 302/274/24 за відсутності представника третьої особи, з урахуванням раніше поданого висновку органу опіки та піклування від 27.06.2024 року. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] та його представника адвоката Оленич Р.А., дослідивши матеріали справи № 302/274/24, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами даної справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей та з вказаних свідоцтв вбачається, що батьком дітей є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] (а.с.9-10). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.11.2023 року у справі №302/1712/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дане рішення сторонами не оскаржено та набрало законної сили 14.12.2023 року, копія якого є в матеріалах цієї справи (а.с.11-14). На обґрунтування доводів щодо наявності спору між сторонами щодо місця проживання дітей позивач зазначив, що після припинення спільного проживання відповідачка забрала малолітніх дітей та поїхала проживати за місцем проживання своїх батьків, після чого відповідачка залишила дітей проживати із своїми батьками, а сама виїхала за кордон. Дізнавшись про це позивач забрав від батьків відповідачки малолітніх дітей, та на даний час такі проживають разом з позивачем. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За наданим у цій справі Висновком служби у справах дітей за № 01-02/167 від 27.06.2024 вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 19.06.2024 року, на вимогу суду розглядалося повторно питання про визначення місця проживання двох малолітніх дітей. Батько дітей звернувся до Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання своїх дітей у листопаді 2023 року мотивуючи тим, що бажає, щоб діти проживали разом з ним, так як мати дітей постійно виїжджає за корон та залишає дітей на вихованні своїх батьків. Висновком служби у справах дітей про визначення місця проживання малолітніх дітей від 12.02.2024 року, затвердженим Рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 12.02.2024 року № 59, діючи виключно в інтересах дітей, орган опіки і піклування Міжгірської селищної ради вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Мама дітей перебуває за кордоном, з батьком дітей не спілкується, інколи телефонує старшій дочці, запитує як у неї з братом справи та чи хоче вона повернутися у с.Лісковець, на що дитина відповідає, що їй більше подобається проживати у Міжгір`ї, а у Лісковець вона поїде лише у гості, коли мама повернеться із-за кордону. Менший син [PERSON] відвідує Міжгірський дошкільний заклад. Та беручи до уваги викладене, діючи виключно в інтересах дітей, орган опіки і піклування Міжгірської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач [PERSON] займається вихованням своїх малолітніх дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, що відповідачем не оспорюється, тому суд вважає, що на даний час проживання малолітніх дітей з батьком, який фактично проживає з ними, буде відповідати інтересам малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме їх розвитку, як психологічному так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з малолітніми дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей, суд приходить висновку про задоволення заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог. З огляду на вищенаведене, виходячи із встановлених судом обставин справи та принципу правової визначеності, враховуючи пріоритетність прав дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , - разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Стосовно відшкодування понесених позивачем [PERSON] судових витрат та стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат у виді судового збору в сумі 1211,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5500,00 грн. позивач [PERSON] не наполягає, тому питання щодо судових витрат у даній справі судом не вирішується.

Outcome: approved