Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 16 травня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про встановлення юридичних фактів та визнання права власності в порядку спадкування. Позов обґрунтуваний тим, що нещодавно позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, однак, їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій та повідомлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданий на підставі рішення XII сесії III демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 23 червня 2000 року та зареєстрований 17 липня 2000 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 10280, тобто після смерті спадкодавця. Оскільки, позивач вступила в оперативне управління спадковим майном спадкодавця, проте із-за відсутності належних правовстановлюючих документів, спадкових прав у встановленому законом порядку не оформила. З цих підстав, позивач просила суд ухвалити рішення, яким: установити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , яка померла [INFO] ; установити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , яка померла [INFO] ; установити факт, що [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки загальною площею 2,3394 га, що складаються з двох земельних ділянок площами 1,6345 га та 0,7049 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) Львівської області, які належали [PERSON] , відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 034699, виданого 17 липня 2000 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а. с. 3 - 7). Заяви та клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Суд своєю ухвалою від 17 травня 2024 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а. с. 1 - 2). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щоб [PERSON] успадкувала майно після смерті [PERSON] (а. с. 69). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався відповідач. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Установлені судом фактичні обставини справи 20 січня 2000 року у смт. Лопатин Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) Львівської області померла тітка позивача [PERSON] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 20 січня 2000 року, а. с. 18). [PERSON] за життя була особою одинокою та являлася рідною сестрою [PERSON] (мами позивача), яка померла [INFO] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 20 січня 2000 року, а. с. 18). Після смерті [PERSON] залишилася спадкова маса, а оскільки заповіт спадкодавцем не складався, відтак мало місце спадкування майна померлої за законом. У склад спадкового майна, окрім іншого, увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,3394 га, що розташовані на території Лопатинської селищної ради Червоноградського району та зазначені в Державному акті на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] , що виданий 17 липня 2000 року (а. с. 24, 24 зворот), тобто після смерті [PERSON] . Відповідно до довідки Лопатинської селищної ради № 308 від 15.02.2019 (а. с. 22), на момент своєї смерті [PERSON] проживала без реєстрації в своєї племінниці [PERSON] , на [ADDRESS] , в своєї племінниці [PERSON] - позивача у справі. Позивач шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлій [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживання із померлою та здійсненням опіки над спадковим майном, фактично прийняла спадкову масу, належну її тітці. Факт прийняття на зберігання правовстановлюючих документів та опікування земельними ділянками підтверджується довідкою Лопатинської селищної ради № 309 від 15.02.2019 (а. с. 23). Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, однак, їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій та повідомлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданий на підставі рішення XII сесії III демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 23 червня 2000 року та зареєстрований 17 липня 2000 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 10280, тобто після смерті [PERSON] . Претендентами на спадкову масу після смерті [PERSON] з числа спадкоємців за законом, окрім позивачки, є її племінник і брат позивача - [PERSON] , який вказаний в якості відповідача. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що містяться відомості у Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] (а. с. 36). Із обставин наведених вище, а також відомостей викладених у Витязі зі спадкового реєстру № 70358145 (а. с. 38) та у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій №356/02-31 (а. с. 37, 37 зворот) видно, що позивач набула статусу спадкоємця майна [PERSON] у встановленому законом порядку. У зв`язку із розбіжностями написання по батькові [PERSON] , для отримання свідоцтва про право на спадщину, виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON] був батьком [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно, у свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] від 24 вересня 1968 року (а. с. 35), витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00022151084 (а. с. 19, 19 зворот), ім`я батька зазначено « [PERSON] », проте у Свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 20 січня 2000 року (а. с. 18), Державному акті на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] (а. с. 24, 24 зворот) та інших документах [PERSON] по батькові значиться як « [PERSON] ». Окрім цього, відповідно до Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 02 серпня 2001 року (а. с. 32), Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 17 січня 1990 року (а. с. 34) та Свідоцтва про народження № [NUMBER] (а. с. 33) [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] по батькові значиться « [PERSON] ». Правильність написання імені « [PERSON] », батька [PERSON] , підтверджується також відомостями викладеними в архівній довідці Центрального державного історичного архіву України м. Львів №Г-245 від 04.01.2023 (а. с. 20). Окрім цього, у вищезгаданому свідоцтві про народження №757 [PERSON] вказаний батько - « [PERSON] » без зазначення по батькові. Факт родинних відносин та факт прийняття спадщини ствердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довіряти показам яких у суду немає підстав. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів До правовідносин, які стосуються встановлення фактів, що мають юридичне значення, і які виникли між сторонами, суд застосовує норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України). Так, відповідно до пункту 6 частини 1\~статті 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 1, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995. Позивач [PERSON] довела належними та допустимими доказами факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , яка померла [INFO] , та що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , яка померла [INFO] . Отже, вимоги позивача про встановлення таких юридичних фактів необхідно задовольнити. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (ЦК України) та Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР). Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Як видно з довідки №308, виданої Лопатинською селищною радою 15 лютого 2019 року, на момент смерті [PERSON] , проживала без реєстрації у будинку [ADDRESS] , з племінницею [PERSON] (а. с. 22). Факт, що факт, що [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довіряти показам яких у суду немає підстав (а.с.79-80). Таким чином, [PERSON] , відповідно до вказаної вище норми ст. 549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця, вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном. Як зазначив ВС КЦС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, належним способом захисту, якщо вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, є звернення сторони до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Враховуючи, що позивач [PERSON] прийняла спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки в нотаріальній конторі не може, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторони позивача про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такі потрібно задовольнити.

Outcome: approved