Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

В березні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачем перебував у фактичних шлюбних відносинах, тобто без укладення шлюбу. Від цих відносин [INFO] народився їх син [PERSON] . Тривалий час [PERSON] не виконувала свої обов`язки по його вихованню та утриманню, з приводу чого [PERSON] в 2019 році звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2019 року у справі №357/6714/19 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що по причині того, що 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України. Так як м.Біла Церква знаходилась безпосередньо біля м.Києва і з початку війни був значний ризик ведення бойових дій на території цього міста, позивач відправив свого сина [PERSON] разом із [PERSON] та його бабусею [PERSON] до Чеської Республіки, так як дуже переживав за його безпеку. Нажаль, як виявилося пізніше, [PERSON] , перебуваючи в Чеській Республіці, не тільки не брала участі у вихованні свого сина [PERSON] , а й взагалі вела аморальний образ життя (зловживала алкоголем) та син часто залишався на призволяще. По цій причині Чеська влада була вимушена примусово забрати його у матері ( [PERSON] ) та помістили в установу для дітей які потребують допомоги, а саме дитячий центр у м.Злін, у зв`язку з тим, що його матір ( [PERSON] ) не в змозі піклуватися про неповнолітнього ані матеріально, ані з точки зору виховання. З цього приводу відбулося судове засідання Окружного суду у Всетіні та винесено постанову від 01.03.2023 року, в якій встановлено, що «неповнолітнього [PERSON] було поміщено до Установи для дітей, які потребують допомоги, дитячий центр у м.Злін… суд вважав доведений той факт, що неповнолітній перебуває в абсолютно конфліктному середовищі, а мати сама не в змозі піклуватися про неповнолітнього ані матеріально, ані з точки зору виховання». Також вищезазначеним судом встановлено, що «батько неповнолітнього [PERSON] доручив [PERSON] піклування про неповнолітнього [PERSON] , привезти неповнолітнього [PERSON] з території Чеської Республіки на територію України та піклуватися про неповнолітнього [PERSON] там разом з іншими родичами…». Наразі малолітній [PERSON] був повернутий в Україну до батька [PERSON] та його бабусі [PERSON] . Так як позивач проходить військову службу в Збройних Силах України по мобілізації, то його син мешкає разом із матір`ю позивача, [PERSON] , яка на даний час опікується хлопчиком. Позивач постійно відвідує свого сина та при першій же можливості приїжджає додому. [PERSON] вчиться в Білоцерківському ліцеї іноземних мов-гімназія №9 в м.Біла Церква. Він повністю доглянутий та про нього добре піклуються. Батько не хоче, щоб його мати, [PERSON] знову забрала його в іншу країну, де він буде кинутий на призволяще та не буде мати постійного місця проживання. Якби [PERSON] не повернули в України, то згідно рішення Окружного суду у Всетіні його б помістили в дитячий притулок. Позивач всіма силами хоче цьому запобігти, так як це його син і він сам хоче про нього дбати, піклуватися та виховувати. Так як відповідач систематично не виконує свої обов`язки матері по відношенню до малолітнього [PERSON] , не піклується про нього, не забезпечує йому нормальний розвиток, це свідчить виключно про те, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи викладене просив суд, позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. З відповіді №510555 від 27.03.2024 року з Єдиного демографічного реєстру встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29 березня 2024 року року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 30.04.2024 року. Підготовче засідання призначене на 30.04.2024 року у зв`язку з неявкою учасників справи було відкладено до 06.06.2024 року. Судом 27.05.2024 року за вх..№28880 отримано висновок органу опіки та піклування з вирішення спору - рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14 травня 2024 року №400 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] ». Ухвалою суду від 06 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.07.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Судом 16.07.2024 року за вх..№38055 отримано заяву, в якій позивач просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Посив також долучити до матеріалів справи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Відповідач, яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористалася, в судове засідання повтороно не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомляла належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Третя особа в судове засідання представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Судом 16.07.2024 року за вх..№38036 отримано заяву, за підписом начальника Служби у справах дітей [PERSON] , в якій остання просила провести судове засідання у відсутності представника служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та при ухваленні рішення взяти до уваги висновок органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради від 14 травня 2024 року №400 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] ». За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ). Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило, як не надходило таких заяв та клопотань від відповідача та відповідно відзив на позовну заяву позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Так, судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить свідоцтво про народження сервї [NUMBER] , виданного повторно 25.10.2023 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис за № 1498. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено. Постановлено визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане судове рішення набрало законної сили 01.11.2019 року. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого 06.06.2024 року за №116578 року державним виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кичкою Т.В., вбачається, що станом на 01.06.2024 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 175068,25 грн. Також судом встановлено, що [PERSON] навчається у Білоцерківському ліцеї іноземних мов - гімназії №9 з 15.03.2023 року, що підтверджується довідкою від 12.12.2023 за №359, виданою директором Білоцерківсього ліцею іноземних мов - гімназії №9 [PERSON]. З акту обстеження житло-побутових умов проживання [PERSON] , [INFO] , учня 5-Б класу Білоцерківського ліцею іноземних мов - гімназії №9, складеного 11.12.2023 року комісія у складі [PERSON] - соціального педагога ліцею, та [PERSON] - класного керівника 5-Б класу, вбачається, що малолітній [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю бабусею [PERSON] , [INFO] , яка на даний час опікується хлопчиком. У квартирі створені всі необхідні умови для проживання, навчання та відпочинку малолітнього [PERSON] . Як зазначає позивач в позовній заяві, по причині того, що 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", він був мобілізований до лав Збройних Сил України. Так як м. Біла Церква знаходилась безпосередньо біля м.Києва і з початку війни був значний ризик ведення бойових дій на території цього міста, позивач відправив свого сина [PERSON] разом із [PERSON] та його бабусею [PERSON] до Чеської Республіки, так як дуже переживав за його безпеку. Позивач дізнався пізніше, що [PERSON] , перебуваючи в Чеській Республіці, не тільки не брала участі у вихованні свого сина [PERSON] , а й взагалі вела аморальний образ життя (зловживала алкоголем) та син часто залишався на призволяще. В наявній в матеріалах справи копії нотаріально засвідченого перекладу постанови від 01.03.2023 року Окружного суду у Всетіні, встановлено, що «неповнолітнього [PERSON] було поміщено до Установи для дітей, які потребують допомоги, дитячий центр у м.Злін… суд вважав доведений той факт, що неповнолітній перебуває в абсолютно конфліктному середовищі, а мати сама не в змозі піклуватися про неповнолітнього ані матеріально, ані з точки зору виховання». Відповідно до Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14 травня 2024 року №400 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] », орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов до висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання сина, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним та відповідає інтересам дитини. Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Оскільки мати дитини, [PERSON] самоусунулася від виховання свого сина, не піклується про нього, не забезпечує йому нормальний розвиток, позивач просив позбавити останню батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідач [PERSON] в свою чергу в судове засідання не з`явилася, жодних заяв та клопотань від останньої на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядився своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на нього обов`язку по вихованню своєї доньки, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не проживає разом з нею. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Під час розгляду справи встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку матері по відношенню до свого сина, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення її батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Судом було вирішено не заслуховувати у судовому засіданні дитини, з метою не допущення порушення її емоційного, психологічного стану, а також у зв`язку із запровадженим на території України військового стану за для забезпечення життя та здоров`я. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не намагається змінитися та зробити все від неї залежне для належного виконання батьківських обов`язків, остання свідомо ухиляється від цього. Як встановлено та зазначено вище, мати дитини [PERSON] не виконує свої обов`язки матері по відношеню до дитини, не піклується про нього, не забезпечує його нормальний розвиток. В свою чергу, позивач [PERSON] належним чином піклується про утримання та виховання сина. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При звернені до суду з даним позовом, [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 21.03.2024 року. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вищевказаному розмірі, понесені останнім при зверненні до суду. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved