Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач у січні 2013 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 225159,41 грн.; з ПАТ «Акцент - банк», [PERSON] , [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.; з [PERSON] , [PERSON] солідарно на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. та з [PERSON] , [PERSON] солідарно стягнути на свою користь судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 107653,38 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.02.2015 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «А-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року та договором поруки від 18.02.2008, укладеним з поручителем [PERSON] , у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 09 червня 2023 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська засобами поштового зв`язку надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Тараненка Ярослава Юрійовича про перегляд вищевказаного заочного рішення суду від 11 березня 2013 року. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 09 червня 2023 року, заяву про перегляд заочного рішення було передано судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2023 року у зв`язку зі знищенням цивільної справи за закінченням терміну зберігання, ініційовано відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №202/19075/13-ц. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2024 року у справі № 202/19075/13-ц, провадження №2-в/202/1/2024 відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 202/19075/13-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2013 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 26.04.2024 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшло заперечення на позовну заяву. В якому представник відповідача вказав, що у АТ «Акцент-Банк» відсутні будь які відомості щодо укладеного договору, як і сам договір (його копія) взагалі. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 01 листопада 2007 року було укладено договір аутсорсингу №1.07, який фактично діяв до лютого 2017 року, за цей період ведення всіх судових справ ПАТ «Акцент-Банк» здійснювали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк». Скориставшись відсутністю контролю з боку ПАТ «Акцент-Банк» представники ПАТ КБ «ПриватБанк» почали подавати позови від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» до боржників за кредитами із зазначенням ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, долучаючи копії неіснуючого договору поруки. Звернули увагу на те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» та за необхідності застосувати до позовних вимог відносно ПАТ «Акцент -Банк» наслідки ч.4 ст.267 ЦК України та (у разі необхідності) ч.4 ст. 559 ЦК України. 26.04.2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Вказав, що позовні вимоги відповідач не визнає та вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Вказав, що 18 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №DN81AR18820110. Згідно з умовами вказаного договору відповідач отримала кредит в розмірі 107653,38 гривень на строк до 17.02.2015 року під місячну процентну ставку на рівні 9,60% від суми непогашеної заборгованості зі сплатою щомісячної комісії в розмірі 0,5% від усієї суми кредиту. В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитно-заставним договором від 18.02.2008 року було передано позичальником в заставу автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] . Відповідачем за період з березня 2008 року по грудень 2009 року включно було сплачено на рахунок позивача суму кредиту в розмірі 70500,32 грн. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.07.2011 року по справі №2-925/2011 в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року було звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належав на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 29.01.2011 року згідно акту прийому в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля позичальника, автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був в гарному стані, з встановленим газовим обладнанням та пробігом 138051 км. був переданий співробітникам ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого звернення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Між тим, згідно з розрахунком заборгованості позичальника за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008, складеним позивачем проценти за користування кредитом, комісія та пеня продовжували нараховуватися і після ухвалення рішення від 04.07.2011 року, що є неправомірним. Звернув увагу суду, що позивач під час розгляду справи не надав інформації про те, за яку суму був реалізований автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був переданий відповідачем згідно акту від 29.01.2011 року та не надав інформації, яка сума від реалізації вказаного автомобіля була зарахована в рахунок погашення заборгованості та яка заборгованість була наявна після зарахування суми від реалізації автомобіля. Просив суд в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити. При новому розгляді справи представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа. Заяв та клопотань не надійшло. Оскільки при первинному розгляді справи позивач просив суд розглядати справу без участі представника та оскільки розгляд справи здійснюється в спрощеному позовному проваджені, тому суд доходить висновку про розгляд справи за наявними доказами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Тараненко Я.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити з наведених у відзиві підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідач скористався своїм правом та надав заперечення на позов. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено,\~що між\~Закритим акціонерним\~товариством комерційний\~банк «ПриватБанк»\~(правонаступником\~якого є\~Публічне акціонерне\~товариство комерційний\~банк «ПриватБанк»\~та Акціонерне\~товариство комерційний\~банк «ПриватБанк»)\~та [PERSON] \~був укладений\~кредитно-заставний\~договір №\~DN81AR18820110\~від 18.02.2008року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 107653,38 грн., відсоткова ставка за користування 9,60 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.02.2015 року. Предмет застави автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки від 18.02.2008 року. Відповідно до договору поруки [PERSON] зобов`язався солідарно з [PERSON] відповідати\~за виконання\~зобов`язань за\~кредитним договором\~№ DN81AR18820110 від 18.02.2008 року. Крім того вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] [PERSON] 13 серпня 2011 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу її прізвище « [PERSON] ». Як вказує\~у своїй\~позовній заяві\~позивач,\~у зв`язку\~з неналежним\~виконанням відповідачем\~ [PERSON] \~умов кредитного\~договору №№\~DN81AR18820110\~від 18.02.2008року заборгованість\~станом на\~15.01.2013р. склала 235159,41 грн., в тому числі 73871,77 грн. заборгованість за кредитом; 45140,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 19467,55 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 85243,75 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 11186,16 грн. штраф (процентна складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої та статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 628\~ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.07.2011 року по справі №2-925/2011 за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року в сумі 125170,32 грн., звернено стягнення на предмет застави: автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належав на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення набрало законної сили 15.01.2011 року. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.02.2016 року по справі №742/283/16-ц за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором №\~DN81AR18820110 від 18.02.2008 року, яка виникла станом на 08.12.2015 року у розмірі 231306 (двісті тридцять одна тисяча триста шість) гривень 08 копійок; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1734,79 грн. в рахунок відшкодування витрат при сплаті судового збору; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1734,79 грн. в рахунок відшкодування витрат при сплаті судового збору. При ухваленні рішення встановлено, що 08 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» провів розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитно-заставним договором №DN81AR18820110 від 18.02.2008 року, яка становить 455212,82 грн., що складається з заборгованості за кредитом\~74323,65 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 52182,87 грн., заборгованості за комісією за користування кредитом 24850.25 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 303856,05 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) 11002,67 грн. Оскільки за заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2013 року з відповідачів на користь позивача стягнуто 235159,41 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором, позивач просить стягнути з відповідачів суму боргу, яка становить різницю між заборгованістю, яка виникла станом на 08.12.2015 року та сумою, яка стягнута рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2013 року яка становить 231306,08 грн. Рішення набрало законної сили. Відповідно до\~ч.4\~ ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 73871,77 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 45140,18 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до п.2.1 указаного кредитно-заставного договору № №\~DN81AR18820110\~від 18.02.2008\~року,позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Згідно з п.4.1 договору за користування наданим кредитом у період списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у ст.17.1.7 договору. Відповідно до п.4.4 договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст.17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом. Доводи представника [PERSON] щодо відсутності інформації про суму реалізації автомобіля «Samand\~LX»,\~2007\~року випуску,\~кузов № [NUMBER] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] , та розміру заборгованості після зарахування коштів від його реалізації, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у справі доказами. Так із виписки по рахунку та розрахунок заборгованості, яка є належними та допустимими доказами по справі, що підтверджує заборгованість відповідача, вбачається, що 16 листопада 2012 року зараховано на рахунок кошти від реалізації майна. Виходячи із вище викладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 73871,71 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 45140,18 грн., законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 85243,75 грн. Згідно з п.14.2 кредитно-заставного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених ст.ст.6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Відповідно до ст.14.3 договору у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту передбаченого ст.6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. Відповідно до частини першої статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК У країни розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що заставний автомобіль 29 січня 2011 року відповідно до Акту прийому в заклад ПриватБанку автомобіля позичальника [PERSON] був переданий банку і реалізований лише в листопаді 2012 році, а стягнена рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.02.2016 року по справі №742/283/16-ц заборгованість за кредитним договором вдвічі перевищує суму кредиту, тому суд доходить висновку про зменшення розміру пені до 5000 грн. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 19467,55 грн. яка підлягає стягненню, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215\~ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав, суд доходить висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та КЦС ВС від 19.08.2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми комісії. Щодо стягнення штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн., штрафу (процентна складова) - 11186,16 грн., то суд виходить з наступного. Згідно з п.14.9 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми невиконаного зобов`язання. Відповідно до п.14.10 кредитного договору, нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобов`язання повинно бути виконано відповідною стороною. Як вбачається із кредитного договору банк просив стягнути подвійне стягнення за одне і те ж порушення умов договору, тобто пені та штрафів. Однак, положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на викладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення штрафів. Щодо солідарного стягнення заборгованості, то суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника й кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх. Такий висновок зробив ВС в постанові №1519/2-3165/11 від 3 липня 2019 року. Так зазначено, що оскільки норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав окремі договори поруки з фізичною особою [PERSON] та юридичною особою-поручителем ПАТ «Акцент-Банк», та ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою. А тому вказані особи не несуть солідарної відповідальності перед позивачем та доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного Товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 124011 грн. 95 коп., яка складається із: заборгованість за кредитом - 73871,77 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 45140,18 грн.; 5000,00 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та не вбачає законних підстав для солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Акцент Банк» на користь Акціонерного Товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 10000 грн. 00 коп. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст.\~12\~Цивільного процесуального\~кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78\~ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково в частині солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та пенею. Позивачем заявлено вимоги по стягнення судових витрат по справі, а саме витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3200 грн. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст.\~137\~ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до\~ч.3\~ст.141\~ЦПК України\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує:\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем на підтвердження обставин надання правничої допомоги суду не надано доказів по справі, а тому суд не вбачає законних підстав для відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 3200,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, тому з відповідачів [PERSON] , [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 620 грн. 06 коп. з кожного.

Outcome: partial