Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

У січні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., за реєстровим №1-197, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (продавець). У листопаді 2023 року у позивачки виникла необхідність підтвердження її право власності на квартиру шляхом подання для огляду правовстановлюючих документів. Як з`ясувалось, що її право власності на квартиру не зареєстроване у встановленому законом порядку у Дніпропетровському «БТІ» в наслідок необізнаності. 23.11.2023 року позивачка звернулась до Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з заявою про державну реєстрацію прав на придбану квартиру. Однак, у проведенні державної реєстрації було відмовлено з підстав, того що за результатом перевірки відомостей в Єдиному реєстрі боржників станом на 07.12.2023 року було встановлено, що [PERSON] , яка на час розгляду заяви про державну реєстрацію прав значиться власником квартири [ADDRESS] , внесено до Єдиного реєстру боржників, що відповідно до п. 12 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є підставою для відмови в державній реєстрації прав. За результатами перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що обидва виконавчі провадження ([NUMBER] та [NUMBER]) завершено. Вважає, що її право власності порушується відповідачкою, та може бути захищене лише у судовому порядку. Внаслідок наявності боргових зобов`язань відповідача не може ставитися під сумнів належне позивачці право власності на квартиру, придбану нею за укладеним правочином. Враховуючи, що іншим шляхом вирішити це питання неможливо, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача адвокат - Перевощикова Т.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити, зазначила що іншим шляхом, окрім як у судовому порядку, підтвердити право власності позивачки, неможливо. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час слухання справи повідомлялася належним чином, причин неявки не повідомила. Відзиву на позов не надавала. Представники третіх осіб - Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Синельниківського відділу державної виконавчої служби Синельниківського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, письмових пояснень до суду не надсилали. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., за реєстровим № 1-197, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (продавець) придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). Після оформлення договору купівлі-продажу даної квартири, не зверталася до КП ДМБТИ (реєстаційний орган на час укладення договору) для реєстрації права власності на спірну квартиру. 23.11.2023 року позивачка звернулась до Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з заявою про державну реєстрацію права власності на придбану квартиру. Рішенням № 70599122 від 08.12.2023 року їй відмовлено у зв`язку з тим, що за результатом перевірки відомостей в Єдиному реєстрі боржників станом на 07.12.2023 року було встановлено, що [PERSON] , яка на час розгляду заяви про державну реєстрацію прав значиться власником квартири [ADDRESS] , внесено до Єдиного реєстру боржників, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є підставою для відмови в державній реєстрації прав власності (а.с. 12-13). Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників від 30.12.2023 року, відносно [PERSON] відкрито два виконавчих провадження у Новомосковському відділі державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за №53289107 від 08.02.2017 року (стан ВП-завершено), стягувачем за якими є ПАТ «УкрСиббанк» та Синельниківським відділом державної виконавчої служби Синельниківського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за №61068013 від 27.01.2020 року (стан ВП-завершено), стягувачем за якими є АТ КБ «Приватбанк». Також, під час перебування справи в суді, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Попової І.В., яка посвідчувала договір купівлі-продажу спірної квартири, з питанням реєстрації прав власності за посвідченим нею договором купівлі-продажу. Однак, рішенням приватного нотаріуса Поповой І.В., як державного реєстратора, від 31.05.2024 року за № 73426896, було відмовлено [PERSON] у проведені державної реєстрації прав власності на квартину, на підставі п. 12 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки [PERSON] , яка на час розгляду заяви про державну реєстрацію прав значиться власником квартири [ADDRESS] , внесено до Єдиного реєстру боржників. Статтею 15 ЦК України, гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як передбачено п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є обставина, коли заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, яке відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Як встановлено у судовому засіданні, внесення відомостей про відповідача [PERSON] до Єдиного реєстру боржників як боржника за виконавчими провадженнями про стягнення заборгованості, перешкоджає позивачці [PERSON] , яка придбала ще у 2001 році квартиру адресою: [ADDRESS] , у реєстрації її права власності на даний об`єкт нерухомості, оскільки у проведенні державної реєстрації їй відмовлено. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1. Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на нерухоме майно проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. Також наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки це є єдиним можливим способом захисту прав та законних інтересів позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволено, то з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 10 000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved