Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Мар`їнської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання\~ дитини. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають з 28.11.2011 року в зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , перебуваючи в шлюбі, в грудні 2023 року допустила подружню невірність, вступила в зв`язок, інтимну близькість з іншим чоловіком. Наприкінці 2023 року [PERSON] без жодних пояснень зібрала свої речі та переїхала мешкати до іншого місця, влаштувала своє особисте життя, співмешкає з військовим. Малолітній син [PERSON] , [INFO] залишився мешкати разом із батьком [PERSON] . З зазначеного часу (грудень 2023 року) шлюбні відносини подружжя фактично припинено, сім`я остаточно розпалася, сумісне господарство не ведеться, відсутній єдиний бюджет. Подальше сумісне проживання, збереження шлюбу неможливі з причини того, що це суперечило б інтересам сторін, оскільки у сторін відсутнє обоюдне бажання зберегти сім`ю. За таких обставин, [PERSON] ініціює шлюборозлучний процес. Одночасно підлягає вирішенню і питання про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Так, [PERSON] , починаючи з грудня 2023 року повністю самоусунулася із життя малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , матеріально дитину не забезпечує, не цікавиться станом здоров`я, успіхами дитини в навчанні, жодної участі у формуванні особистості дитини не приймає. Слід відмітити, що жодних перешкод в особистих зустрічах, телефонних дзвінках матері до дитини позивач [PERSON] ніколи не чинив. [PERSON] є відповідальним батьком, завжди прикладає необхідні зусилля для існування всіх необхідних чинників, що сприяють забезпеченню належного рівня життя, розвитку дитини. З грудня 2023 року [PERSON] повністю самостійно забезпечує фізичне і духове виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , створює стабільні та гармонійні умови для життя і навчання дитини. [PERSON] , розуміючи, що відновлення шлюбних стосунків із [PERSON] неможливо, єдиної родини більше не існує, намагається огородити малолітнього сина від стресу, мінімізувати негативний вплив розлучення на ментальне здоров`я дитини. Після консультацій зі спеціалістами органу опіки та піклування, пропрацювання ситуації із сімейним психологом, отриманих правових роз`яснень від юристів [PERSON] прийнято рішення врегулювати питання про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із ним як батьком. При цьому, такий позов направлений, в першу чергу, на захист прав та інтересів малолітньої дитини. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановлений законодавством строк та порядок, надали до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановлений законодавством строк та порядок. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Стаття 105 ч. 1 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2011 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області. Сторони є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 18.03.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області). Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їх дитини, що має істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити. Розглядаючи позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] малолітньої дитини суд виходить з наступного. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведеними у позовній заяві [PERSON] обставинами підтверджується, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Відповідно до статті 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Судом встановлено, що малолітня дитина Пеженко09.03.2014 року проживає з своїм батьком [PERSON] , який створив всі умови для проживання сина, здійснює опікунад ним, доглядає та піклується простан здоров`я, самостійно утримує, аліменти з матері не стягнуто, дитина проживає окремо від матері. Суд, на підставі вищевикладеного, враховуючи встановленіобставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем залежить виникнення немайнових, особистих прав, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років приходить до висновки про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7, ч. 8, ч. 9 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. В статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Так, малолітній [PERSON] , [INFO] перебуває на реєстраційному обліку та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом із батьком [PERSON] . За дійсних обставин справи, з грудня 2023 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає, особисті речі в житловому приміщенні відсутні. Відповідач прийняла остаточне рішення залишити сім`ю, влаштовує своє життя з іншим чоловіком. Малолітній [PERSON] , [INFO] чітко визначився з позицією та висловив свідоме тверде рішення залишитися проживати разом із батьком. Відповідно до статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Для надання оцінки доцільності визначення місця мешкання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] судом надана оцінка майновому стану позивача. Так, [PERSON] перебуває у цивільно-господарських відносинах з громадською організацією, надає оплатні послуги, має стабільний щомісячний дохід. Аліменти [PERSON] добровільно не сплачує, в примусовому порядку стягувати аліменти [PERSON] не має намір, бо вважає цей вчинок негідний справжнього чоловіка. Рівень отримуваного доходу позивача повністю забезпечує матеріальні потреби малолітнього сина. За місцем проживання [PERSON] характеризується з позитивної сторони, порядний, відповідальний, скарг та нарікань про порушення громадського порядку не має. [PERSON] за місцем проживання створив необхідні умови для життя, навчання, розвитку сина. Житлове приміщення (квартира) забезпечена усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічні умови в ньому відповідають нормам, зроблено якісний ремонт, мається необхідна побутова техніка, а найголовніше для малолітньої дитини відведено окрему кімнату, в якій в наявності спальне місце, зона для навчання, шафа для одягу, письмових стіл, шафа для шкільного приладдя (підручників, зошитів, канцелярії того). Таким чином, після розпаду сім`ї, припинення спільного проживання сторін як подружжя, саме позивач [PERSON] забезпечив існування всіх необхідних чинників, що сприяють фізичному і духовному розвитку сина, забезпечив стабільні та гармонійні умови для життя та навчання дитини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом встановлено, що позивач має постійне місце проживання, доглядає сина, утримує дитину матеріально, не курить, спиртні напої не вживає, аморальний спосіб життя не веде. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ст. ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 110, 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

Outcome: approved