Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони у період з 216 року по 2017 рік проживали спільно без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків [INFO] народилась донька [PERSON] . Позивач зазначає, що постійно займався вихованням доньки та з кінця 2019 року забрав дитину проживати до себе. Вказує, що з квітня по жовтень 2020 року донька проживала разом з ним та його батьками. З цей час мати дівчинки провідувала її лише раз, жодного разу не телефонувала та не цікавилась її справами, самопочуттям. У травні 2021 року донька перебувала у відповідача, однак позивачу зателефонували сусіди та повідомили, що дівчинку залишили саму вдома. Позивач одразу приїхав до місця проживання відповідача, викликав поліцію. Пізніше з`ясувалось, що відповідач часто залишала дитину вдома саму на тривалий час, вживала алкогольні напої, ніде не працювала та не мала належних умов для проживання дитини. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року визначено місце проживання дитини з позивачем та стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що з цього часу донька постійно проживає з ним та його батьками, навчається у школі, відвідує гурток, при цьому відповідач за цей час не приїздила, не зустрічалась з донькою, не телефонувала, не цікавилась здоров`ям, навчанням, справами дитини, не виявляла бажання спілкуватись з донькою та приймати участь у її вихованні, не сплачувала аліменти. Позивач зазначає, що він ніколи не заперечував проти спілкування відповідача з донькою. 23 листопада 2022 року постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з відповідача аліментів на дитину. Відповідно до розрахунку, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 листопада 2023 року складає 118 458,50 грн. За доводами позивача, відповідач не приймає ніякої участі у житті та вихованні дитини, повністю нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.34-36) 30 січня 2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування. (а.с.49-50) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.77-77) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснив, що за останні 4 роки відповідач не з`являлась за місцем його проживання з дитиною, не телефонувала, не приймала участі у вихованні доньки, не надавала жодної допомоги на її утримання, навіть не поздоровляла з днями народження. Зазначив, що сторони припинили спільне проживання, коли дитині було 3 роки. Спочатку дитина проживала з матір`ю, проте остання зловживала спиртними напоями, не доглядала за донькою, через що в 2020 році позивач був змушений забрати доньку до себе. З цього часу дитина проживає з ним та його батьками. Також повідомив, що ним не чинилось жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною. Не заперечував проти заочного вирішення справи, про що подав відповідну заяву (а.с.86) Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, заяв чи клопотань до суду не подала. Представники третіх осіб в судове засіданні не з`явились. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Мухамов А.І. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника служби та органу опіки та піклування, прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с.48) Як визначено ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні відповідача та, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, опитавши в порядку, передбаченому ст.171 СК України, дитину [PERSON] , [INFO] , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними свідоцтва про народження, матір`ю[PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с.7). Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року у справі №755/145/22 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Визначено місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.8-10) На підставі виконавчого листа №755/145/22, виданого 06 жовтня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва, 23 листопада 2022 року відкрито виконавче провадження (а.с.16) Станом на 01 листопада 2023 року за виконавчим листом №755/145/22 у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів в сумі 118 45850 грн. (а.с.18-20) В психолого-педагогічній характеристиці, наданій 16 листопада 2023 року директором СЗШ І-ІІІ ступенів №234 м.Києва та класним керівником учениці 1-Г класу неповнолітньої [PERSON] відображено, що усі питання щодо навчання та вихованні житини (батьківські зустрічі, шкільні заходи тощо) класний реківник вирішує з батьком [PERSON] (а.с.13). В матеріалах справи наявний акт №125 від 02 листопада 2023 року обстеження умов проживання за місце проживання позивача з донькою за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що дитині створені належні умови для проживання (а.с.14). Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 30 січня 2024 року (протокол засідання комісії від 24.01.2024 №) комісією встановлено, що батьки дитини [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З 2019 року малолітня [PERSON] постійно проживає з батьком [PERSON] , в квартирі створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Мати дитини [PERSON] з донькою не проживає з 2019 року, вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не допомагає, має заборгованість по аліментам. [PERSON] на засіданні комісії не була присутня, будь-яких підтверджень щодо участі у вихованні та утриманні доньки не надала, жодного разу не звернулась до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що мати самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Приймаючи до уваги зазначене вище рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини. (а.с.49-50) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача, проживає в квартирі [ADDRESS] , з позивачем та його батьками знайома багато років. Зазначила, що позивач, його батьки з донькою позивача - [PERSON] проживають вже 4 роки, онука свідка гуляє з останньою, з ними гуляють дідусь та бабуся. Свідок жодного разу не бачила, щоб з [PERSON] гуляла її мати. Свідок матір дитини позивача жодного разу не бачила. Зі слів матері позивача свідку відомо, що відповідач до дитини не приходила, не телефонувала, не поздоровляла доньку з днем народження. Також свідку відомо, що батько забрав дитину від матері у тяжкому стані. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивача. Зазначила, що сторони проживали спільно з дитиною до її 2-річного віку. Також свідок показала, до коли [PERSON] було 3 з половиною роки, до них прийшли сусіди відповідача і повідомили, що дитина з ранку до вечора закрита в квартирі та плаче. Позивач забрав дитину до себе, привіз доньку на дачу, у неї були воші. З тих пір дитина проживає з позивачем та його батьками. Також свідок показала, що в 2021 році позивач приходила забрати дитину, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, викликала поліцію. [PERSON] сказала працівникам поліції що до мами не піде. З цього часу відповідач не приходила, не телефонувала, ніколи не поздоровляла доньку з днем народження. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини, матір`ю якої вона є. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, щобатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України була опитана [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що проживає з батьком, бабусею та дідусем, їй з ними добре. Відповіла, що маму пам`ятає, проте бачила її востаннє давно. Також з [PERSON] з 14 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року була проведена психолого-діагностична робота із використанням різних методик. За спостереженнями психолога на момент обстеження [PERSON] почуває себе комфортно та в безпеці в сім`ї тата. (а.с.21) Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та показання свідка, а також пояснення опитаної в судовому засіданні дитини,

Outcome: approved