Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

09 січня 2024 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилаючись на\~те,\~що 15.12.2021\~року відповідач\~ [PERSON] \~отримала в\~борг від\~позивача грошові\~кошти у\~сумі 479000,00\~грн.\~Свої зобов`язання\~відповідач належним\~чином не\~виконує та\~борг не\~повертає (на\~даний час\~було повернено\~лише 23350,88\~грн.,\~в вересні\~2023\~року \~400\~євро (по\~курсу 15695,24\~грн.);\~в жовтні\~2023\~року \~200\~євро (по\~курсу 7655,64\~грн.).\~Кінцевий строк\~повернення позики\~15.12.2023\~року.Однак\~зазначений обов`язок\~відповідачем не\~було виконано. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за тілом позики: 455\~649,12 грн., 3% річних 749,01 грн., а всього 456\~398,10 грн. та витрати на сплату судового збору у розмірі 4\~563,98 грн. та витрати на правничу допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2024 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, 10 січня 2024 року суддею сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , на який надано відповідь № 400211 від 10.01.2024. Ухвалою судді від 11 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2024 року залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2024 року прийнято заяву про зміну предмета позову, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві позивач вказав, що на час взяття позики [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . З посиланням на ст.ст.60,61,68,69 СК України просив суд: стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за тілом позики: 455 649,12 грн., 3% річних - 749,01, 00 грн., а всього 456 398,10 грн.; стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, а саме: витрати на сплату судового збору у розмірі 4563,98 грн. та витрати на правничу допомогу. 09.07.2024 року від співвідповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов не визнає. Вказав, що він не перебуває і ніколи не перебував у будь-яких боргових зобов`язаннях з позивачем [PERSON] , не брав у нього гроші в борг і не звертався до нього з проханням про надання грошової позики у грудні 2021 року. Факт отримання родиною [PERSON] грошових коштів, який позивач вважає підтвердженим розпискою, написаною [PERSON] , до нього не має ніякого відношення, оскільки він не отримував від позивача грошей, йому не відомо, коли та на які цілі брала грошові кошти у нього у борг колишня дружина. Згоди на отримання грошей в борг він ні в усній, ні в письмовій формі не надавав. Зазначив, що з січня 2022 року сімейно-шлюбні відносини між ним і [PERSON] були остаточно припинені, про що він зазначав у позовній заяві про розірвання шлюбу, що було підтверджено відповідачкою по справі [PERSON] , і що знайшло своє відображення у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року (справа №202/35/23). Він не виключає, що [PERSON] брала в борг грошові кошти у [PERSON] , однак витратила вона їх виключно на власні потреби, а не на потреби родини, про що свідчить відсутність придбань нерухомого майна чи вкладень грошових коштів в сімейний бізнес. В самому тексті розписки також не зазначено на які саме потреби [PERSON] взяла в борг грошові кошти. Вказав, що не виникало\~солідарного обов`язку\~зі сплати\~заборгованості за\~договором позики.Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього суми заборгованості та судових витрат. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Позивач вказав, що відповідачі неодноразово брали в нього в борг грошові кошти для спільного\~бізнесу та повертали борг. Він спілкувався як з [PERSON] так із [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причину неявки не повідомила. Заяв та клопотань не надійшло. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Скористався правом та надав відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 09.07.2024 року. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи №202/35/23, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.12.2021 року відповідач [PERSON] надала розписку про те, що вона взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 479000,00 грн., які зобов`язується повернути до 15 грудня 2023 року. Написано власноручно та підписано 15 грудня 2021 року, що підтверджується оригіналом розписки. Як вбачається з розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, заборгованість з урахуванням часткового погашення за договором позики від 15.12.2021 року станом на 03.01.2024 року склала 456 398 грн. 10 коп., та складається з наступного: сума основного боргу відповідача за розпискою у розмірі 455649 грн. 09 коп.; 3% у розмірі 749 грн. 01 коп. На час укладання договору позики [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб між якими зареєстровано 23.07.2011 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року справа №202/35/23, провадження №2/202/888/2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи оригіналу розписки від 15.12.2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути борг позивачу [PERSON] до 15.12.2023 року. Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача [PERSON] . Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545\~ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано оригінал розписки від 15.12.2021 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] , боргового зобов`язання перед [PERSON] . Згідно з частиною другою статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст.\~625\~ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Перевіривши розрахунок трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач зазначає, що грошові кошти мають бути стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку, оскільки вони з 23 липня 2011 року (в тому числі і на день укладення договору позики) перебували в зареєстрованому шлюбі, а цей договір укладався в інтересах сім`ї. Відповідач [PERSON] зазначає, що у нього не виникало солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року, оскільки позивачем не надано докази, що отримані за договором позики грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, відсутність його письмової згоди на отримання позики, та припинення шлюбних відносин з січня 2022 року, тому вважає, що він не є зобов`язаною особою за договором позики та не може бути відповідачем у цій справі. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім і речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що «правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї». Частиною 2 ст.\~65\~СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У ч. 4 цієї статті передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності наступних умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Фактично якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в її інтересах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так ненадання письмової згоди другого з подружжя на отримання позики саме по собі не вказує на відсутній солідарний обов`язок повернення боргу за договором позики ( постанови Верховного Суду: від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18), від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20). Аналогічне закріплено в Постанові Верховного Суду по справі № 641/9402/13 від 19 травня 2021 року, по справі № 753/9645/21 від 13 березня 2024 року. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Сторона позивача посилається на те, що договір позики від 15 грудня 2021 року укладався в інтересах сім`ї відповідачів для спільного бізнесу. У матеріалах справи відсутні докази, що такий договір укладено [PERSON] всупереч інтересам її сім`ї, а також того, що майно, одержане за договором, використане не в її інтересах. Суд вважає, що не є підставою для відмови в задоволенні позову посилання відповідача на те, що з січня 2022 року шлюбні відносин припинені та відповідач [PERSON] брала кошти на свої особисті потреби, оскільки грошові кошти були отриманні [PERSON] під час шлюбу та доказів на спростування того, що вони були отримані не в інтересах сім`ї відповідачем [PERSON] не надано. Виходячи із вищевикладеного, встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних, відповідно до наданого позивачем розрахунку за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в солідарному порядку з позичальника та її чоловіка, зазначені вимоги ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідачів, сплачений судовий збір в розмірі 4563 грн. 98 коп., підлягає стягненню з відповідачів по 2281 грн. 99 коп. з кожного.

Outcome: approved