Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , 3-я особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, [PERSON] , є рідним батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] . Зазначає, що зі [PERSON] він не перебував у зареєстрованому шлюбі, однак він був записаний батьком дитини за заявою [PERSON] у травні 2023 року. Підтверджують викладене документи: свідоцтво про народження [PERSON] , мій паспорт громадянина України. На час народження дочки [PERSON] і до січня 2023 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю в орендованому житлі, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані як ВПО за адресою: [ADDRESS] . У січні 2023 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо, позивач тільки відвідував дитину. Навесні 2023 року [PERSON] була госпіталізована до лікарняного закладу, позивач забрав дочку до себе і займався доглядом за дитиною за своїм місцем проживання (орендував житло). Згодом позивач [PERSON] дізнався, що [PERSON] була виписана з лікарні за порушення режиму, за вживання наркотиків, однак його про це не повідомила. Після виписки вона дитину не забрала, залишила у позивача. 17.05.2023 року Службою у справах дітей [PERSON] , [INFO] була передана позивачу. Підтверджується вказане Актом від 17.05.2023 року. З вказаного часу позивач [PERSON] та дочка [PERSON] проживаємо вдвох за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток). За адресою його реєстрації у м.. Запоріжжі позивач та дочка [PERSON] не проживали та не проживають, що підтверджується вказане Актом обстеження умов проживання від 06.10.2023 р. Зазначає, що з травня 2023 року відповідачка не приймала участі у вихованні та утриманні дочки, жодного разу не зустрічалась з нею, не піклувалась про неї, не утримувала та взагалі не цікавилась її долею. Поведінка відповідачки обтяжується віком дитини. Покинувши немовля, у семимісячному віці, вона жодного разу не поцікавилась, що стало з дитиною без материнської опіки. Отже, з травня 2023 року відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, не доглядає її, не надає їй батьківської опіки та піклування, виявляє байдужість до стану та проблем дитини, демонструє свою повну безвідповідальність та байдужість. Зазначає, що [PERSON] не підтримує родинних відносин з [PERSON] . [PERSON] зловживає алкогольними напоями та вживає наркотичні засоби. У [PERSON] повністю відсутній материнський інстинкт, вона не має прихильності до своїх дітей. Так, рішенням Пологівського районного суду від 01.11.2017 року у цивільній справі № 324/1068/17, пр. 2/324/525/2017 за позовом Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області як органу опіки та піклування, [PERSON] позбавлена батьківських прав щодо іншої дитини, батьком якої є інший чоловік. [PERSON] багаторазово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності. Так, у справі № 324/2766/13-к вона була притягнута до кримінальної відповідальності за ст. 185 ч. 3 КК України, у справі № 324/1321/14к - за ч. 2 ст. 185 КК України, у справі 324/269/14-п - до адміністративної відповідальності за крадіжку, у справах № 314/237/22, № 324/745/17, № 324/1350/21, № 314/1235/22 - за насильство в сім`ї, в тому числі над малолітньою дитиною. До [PERSON] пред`являлись позови за неповернення кредитів банкам, зокрема, у справі № 310/2797/18. Зазначає, що він не має можливості надати судові рішення у вказаних справах, оскільки не був учасникам справ, тому не можу їх отримати. За Законом України «Про доступ до судових рішень» суд має повний доступ до судових рішень і може їх використовувати при розгляді цієї справи. Отже, вважає, що [PERSON] можна охарактеризувати як особу, що веде антисоціальний спосіб життя. Обов`язки щодо догляду, виховання, розвитку, лікування, утримання [PERSON] з травня 2023 року виконував та виконує одноособово батько дитини. До травня 2023 року [PERSON] погано піклувалась про дитину, часто залишала її одну напризволяще навіть у двомісячному віці. Позивач [PERSON] не в змозі через поведінку відповідачки погоджувати з нею питання життєдіяльності дитини. Відповідачка відсторонилась від дитини, не бажає брати участь у житті дочки. За цих обставин збереження матір`ю своїх батьківських прав за умови ігнорування обов`язків, є недоцільним і таким, що шкодить дитині. Так як [PERSON] умисно та безпідставно тривалий час ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків матері щодо малолітньої дочки [PERSON] ; протягом тривалого часу, з травня 2023 року злісно не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені ст. ст. 141, 150, 180 СК України; фактично відмовилася від дитини-немовляти, поставила дитину у загрозливий для життя стан, її належить притягти до передбаченої законом відповідальності - позбавити батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України: „ 1. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов 'язків по вихованню дитини ". За змістом п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.07.2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав": „ Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. " Зазначає, що [PERSON] свідомо нехтує своїми обов`язками матері відносно малолітньої дочки, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання майбутньої освіти тощо. Звертає увагу суду на те, що дочка [PERSON] , враховуючи її вік, взагалі не знає своєї матері. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої дочки [PERSON] не зашкодить охоронюваним правам та інтересам дитини і не вплине на життя та душевний стан відповідачки, яка надала перевагу влаштуванню свого власного життя інтересам дочки, а тільки матиме наслідком захист цивільних прав та інтересів малолітньої дитини: надасть можливість дитині за певних обставин отримати передбачені законодавством пільги та переваги, а позивачу, як батьку дитини, дозволить вирішувати самостійно без згоди біологічної матері питання, пов`язані з реалізацією та захистом майнових та особистих інтересів дочки, зокрема, щодо її навчання, лікування, відпочинку, придбання нею майна тощо. Обґрунтоване позбавлення батьківських прав матері, яка не виконує свої батьківські обов`язки відповідає інтересам дитини, як нинішнім, так і майбутнім. За ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вважає, що [PERSON] зобов`язана утримувати свою малолітню дочку до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч З СК України: «3. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина». Вважає, що аліменти зі [PERSON] належить стягнути у частці від її щомісячного доходу. Стягнення аліментів у частці від заробітку відповідачки буде відповідати інтересам дитини, її нормальному, стабільному та гарантованому матеріальному забезпеченню і не порушуватиме майнових прав [PERSON] . При стягненні аліментів на дитину та визначенні їх розміру належить врахувати, що [PERSON] є працездатною особою, малолітня дочка самостійних доходів не отримує, майна не має. Чинне законодавство дозволяє стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі частини її доходу щомісяця. На підставі вищевикладеного просить суд позбавити [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Стягнути зі [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2024 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.05.2024 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] , з приводу позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 27.05.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16.07.2024 р. на 08 год. 30 хв. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Железняк Л.В. надали заяви про слухання справи без фіксації технічними засобами. Позов просять задовольнити та винести заочне рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за її відсутності не надала, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Про дату, час та місце судового засідання відповідач була повідомлена в установленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток на останню відому адресу місця її реєстрації, повідомленням через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808, а також, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району у судове засідання не з`явився. 29.06.2024 року на адресу суду надійшов висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч. 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні: - Свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , Серії [NUMBER] від 11.05.2023 p., виданим Олександрівськм відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 943 (а.с.13); - Витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо місця проживання [PERSON] (а.с. 14); - Актом про факт передачі дитини [PERSON] батьку [PERSON] від 17.05.2023 року (а.с. 15); - Актом обстеження умов проживання [PERSON] та доньки [PERSON] від 06.10.2023 року (а.с. 16). Ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ч. 2 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В судовому засіданні вивчено та оголошено висновок органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що беручи до уваги, що гр. [PERSON] , неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої доньки, права та інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку, вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пленум Верховного Суду України у абзаці другому п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 цієї ж постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , про що свідчить той факт, що вона самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не бере належної участі в її житті та вихованні, про що зазначив позивач у своєму позові, та це не спростовано відповідачем. У діях відповідачки проявляється саме винна та пасивна поведінка по відношенню до дитини, відповідач не вживає належних дій щодо забезпечення та виховання доньки, покинувши її. Крім цього, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] у розмірі частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов про стягнення аліментів був поданий 23.01.2024 року, а тому, за правилами ст. 191 СК України, саме з цього часу необхідно стягувати аліменти. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved