Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: Представник позивачки, адвокат Масюк В.В. у позовній заяві просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений між позивачкою та відповідачем, зареєстрований 12 лютого 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рожнятівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, за актовим записом №12. Визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю. Розглянути справу про розірвання шлюбу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В основу своїх позовних вимог представник позивачки зіслався на те, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час проживання в шлюбі у них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . З березня 2022 року вони не підтримують стосунків, а шлюб існує формально. Спору щодо поділу майна між сторонами немає. Спору на рахунок місця проживання дітей у сторін немає. Сім`я розпалася остаточно і відновлена бути не може. Відповідач через свого представника - адвоката Рудої Х.Д подав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, визнав позов в частині розірвання шлюбу, однак просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами на даний час немає спору, щодо проживання дітей, діти наразі проживають з матір`ю і відповідач не заперечує проти цього. Разом з тим, оскільки спору щодо визначення місця проживання дітей немає, відповідач має намір у добровільному порядку (шляхом укладення нотаріально посвідченої угоди) узгодити з позивачкою питання утримання дітей та участі батька у їх вихованні. Також, враховуючи те, що позивачка не залучала до участі у справі орган опіки та піклування та сама у тексті позову стверджує, що спору щодо місця проживання дітей між сторонами немає, то вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. У судове засідання сторони не прибули. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Рожнятівського районного суду від 17.05.2024 відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.07.2024 до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області поступила заява представника відповідача про розгляд справи без участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Беручи до уваги, що учасники справи в судове засідання не прибули, дотримуючись вимог вищезазначених норм процесуального закону, розгляд справи проводиться у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3), сторони по справі зареєстрували шлюб 12 лютого 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рожнятівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, за актовим записом №12. Після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище відповідачки за первісним позовом « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.4, 5, 6). На даний час, між сторонами спору з приводу місця проживання малолітніх дітей немає. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування: Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Стаття 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. З матеріалів справи встановлено, що між сторонами по справі склалися такі стосунки, які призвели до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Сторони не бажають зберегти сім`ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту, їх сім`я розпалася, шлюб існує формально. Збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між ними необхідно розірвати. Вирішуючи вимогу позивачки про визначення місця проживання дітей з нею, суд враховує таке. Від спільного подружнього життя у сторін є неповнолітні діти, які на даний час проживають з матір`ю, що сторонами не оспорюється. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Сторонами не заявлено про спір щодо участі одного з батьків у вихованні дітей, місця проживання дітей, перебування дітей на утриманні виключно одного з батьків. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Отже виходячи з викладеного відповідно до змісту ЦПК питання про визначення юридичного місця проживання вирішується в порядку позовного провадження за участю органу опіки та піклування. Таким чином позов в частині визначення місця проживання дітей сторін задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.110,112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial