Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У грудні 2023 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося із вказаним позовом до суду, зазначивши, що 04.07.2021 [PERSON] в особистому кабінеті на сайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua/ подала заяву на отримання кредиту №100449034. Така заява знаходиться у особистому кабінеті відповідача на сайті. Таким чином, відповідач уклала договір про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 з ТОВ «МІЛОАН». На підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 000 грн. Кредитний договір укладено строком на 30 днів. Проте відповідачем її зобов`язання належним чином не виконані, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 46 250,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту; 35 250,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; 1 000,00 грн. - заборгованість за комісійними винагородами. 13.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу №10Т, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах. Відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу №10Т від 13.10.2021 позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №100449034 від 04.07.2021 в розмірі 46 250,00 грн. Враховуючи наведене, позивач звернувся із даним позовом до суду та просить стягнути на його користь з відповідача вказаний розмір заборгованості, а також понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 05.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. 25.06.2024 [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому заперечила щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що 04.07.2021 невідомі особи заволоділи її майном, а саме мобільним телефоном «Apple iPhone X» та банківською карткою АТ «ПРИВАТБАНК», до якої під`єднано банківський рахунок, з якого у подальшому невідомими особами шахрайським шляхом було знято грошові кошти у розмірі 53 307,36 грн. Зазначене підтверджується витягами з ЄРДР №12021100050001515 від 04.07.2021 та №12021105050002330 від 06.07.2021, довідкою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві. Заперечуючи проти позову, відповідач також вказує на те, що позивачем не доведено факт переходу до нього прав вимоги за договором факторингу №10Т від 13.10.2021. 05.07.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що укладення [PERSON] договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 відбулося в електронній формі в особистому кабінеті позичальника. Крім того, представник вказує на безпідставність доводів відповідача щодо наявності розпочатого кримінального провадження по факту заволодіння її майном, оскільки сам по собі факт внесення відомостей до ЄРДР не підтверджує наведених у відзиві на позов обставин, що свідчать про недійсність спірного правочину. Вирок у кримінальній справі чи постанова суду, які набрали законної сили та свідчили б про те, що треті особи, заволодівши карткою «Приват Банку», № [NUMBER] ( [NUMBER] ), виданою на ім`я [PERSON] , отримали доступ до номерів телефонів, облікових записів з незаконним використанням персональних даних відповідача, оформили позику на ім`я відповідача, відсутні. При цьому представник звертає увагу суду на те, що відповідач не зверталася до суду за захистом своїх прав із позовом до ТОВ «МІЛОАН» про визнання правочину недійсним, що є черговим доказом того, що відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Отже, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин у даній справі, відсутні і підстави констатувати про те, що відповідач не мала волевиявлення та внутрішньої волі на укладення договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021. Щодо доводів відповідача про те, що вона фізично не могла зі свого мобільного телефону вводити ідентифікатор та підтвердити прийняття умов договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, представник зазначив, що 04.07.2021 [PERSON] було подано заяву на отримання кредиту в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua. Така заява знаходиться у її особистому кабінеті на вказаному сайті. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового паролю прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. При оформленні договору ТОВ «МІЛОАН» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, а саме «S10918», введенням якого відповідач підтвердила факт прийняття умов договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, який також знаходиться у її особистому кабінеті на офіційному вебсайті https://miloan.ua. Щодо переходу прав вимоги, то позивачем до позовної заяви було додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором про споживчий кредит №101909007 від 21.07.2021. З урахуванням наведеного представник позивача просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, письмових пояснень по справі до суду від нього не надходило. З огляду на наведене, із урахуванням наявних в матеріалах справи письмових заяв сторін по суті спору, суд провів судовий розгляд за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог із наступних підстав. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 04.07.2021 [PERSON] на офіційному вебсайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua/ подала заяву на отримання кредиту, сформовану у її власному кабінеті на офіційному вебсайті товариства за №100449034. Така заява знаходиться у особистому кабінеті відповідача на офіційному вебсайті https://miloan.ua/. Цього ж дня ТОВ «МІЛОАН» було направлено відповідачу електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, введенням якого відповідач підтвердила прийняття умов кредитного договору №100449034 від 04.07.2021, який також знаходиться у особистому кабінеті відповідача. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до анкети-заяви на кредит №100449034 від 04.07.2021 [PERSON] погоджено суму кредиту у розмірі 10 000,00 грн. із заявлених 20 000,00 грн. Договір про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором «S10918», надісланим ТОВ «МІЛОАН» відповідачу електронним повідомленням (SMS), при веденні якого відповідач підтвердила прийняття умов договору. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 10 000,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 1,75 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком кредитування 30 днів, а саме до 03.08.2021. Умовами надання кредиту визначено також і складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту - 1 000,00 грн., яка нараховується одноразово за ставкою 10.00% від суми кредиту за договором відповідно до п. 1.5.1 договору; проценти за користування кредитом - 5 250,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,75 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом згідно із п.1.5.2 договору; стандартна (базова) ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом відповідно до п.1.6 договору; тип процентної ставки за договором - фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2., 2.3. договору відповідно до умов його п.1.7. Порядок повернення кредиту обумовлені графіком платежів за договором про споживчий кредит, що є додатком до договору. Паспорт споживчого кредитування є додатком №2. Згідно з п.4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника із сплати таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Згідно з п.6.4. договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Відповідно до п.6.5. договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положення ч.1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді відповідно до ст.ст. 205, 207 ЦК України. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положення ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст кредитного договору, його форму, суд дійшов висновку, що договір про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надала, як і не спростувала сам факт укладення такого договору. Отже, суд вважає доведеним, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТОВ «МІЛОАН» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів. Судом також встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №29513785 від 04.07.2021. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення. Встановлено також, що [PERSON] допустила порушення умов договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, не виконуючи свої зобов`язання, в результаті чого станом на 22.12.2023 у неї утворилась заборгованість у розмірі 46 250,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту; 35 250,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; 1 000,00 грн. - заборгованість за комісійними винагородами. Як вбачається зі змісту п.4.2. договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч. 2ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. З огляду на вказані умови договору та положення цивільного законодавства, приймаючи до уваги невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд вважає законним нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 35 250,00 грн. Крім того, пунктом 1.5.1. договору встановлено комісію за надання кредиту 1 000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово. Як вбачається із наведеного пункту договору, комісія чітко визначена умовами договору, включена до загальних витрат за споживчим кредитом, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, її нарахування відповідає приписам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір та ставка були узгоджені сторонами при укладенні договору. Таким чином, зазначена у розрахунку заборгованості позивача заборгованість за комісійними винагородами також є обґрунтованою. Жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано. Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду також не надала. Таким чином, суд вважає доведеним вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021. Матеріалами справи також підтверджується, що 13.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення права вимоги №10Т, згідно умов якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] . Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована. Твердження відповідача щодо обставин, за яких вона стала жертвою протиправних дій невідомих осіб, які заволоділи її майном, а саме мобільним телефоном «Apple iPhone X» та банківською карткою АТ «ПРИВАТБАНК», є недоведеними належними доказами, оскільки сам по собі факт внесення до ЄРДР відомостей за ознаками ч.2 ст. 185 КК України по кримінальному провадженню №12021100050001515 від 05.07.2021 не підтверджує обставин, що свідчать про недійсність спірного правочину. В матеріалах справи відсутній вирок чи постанова суду у кримінальній справі, що набрали законної сили, які б свідчили про те, що треті особи, заволодівши карткою «ПРИВАТБАНК», № [NUMBER] ( [NUMBER] ), виданою на ім`я [PERSON] , отримали доступ до номерів її телефонів, облікових записів із незаконним використанням її персональних даних, оформили позику на її ім`я. З огляду на наведене, суд визнає необґрунтованими доводи відповідача, наведені в заперечення позову у цій частині. Крім того, суд визнає доведеним той факт, що право вимоги за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 у встановленому законом порядку перейшло до позивача. Як вбачається зі змісту кредитного договору, пунктами його 1.3 та 1.4 визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ураховуючи наведене, встановивши вказані вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов - таким, що підлягає задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України. У позовній заяві позивач вказав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 2 147,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., які він поніс у зв`язку з розглядом справи. Сплата позивачем судового збору в сумі 2 147,20 грн. при поданні позову підтверджується платіжною інструкцією №5927 від 18.12.2023. Вказана сума судового збору зарахована до спеціального фонду державного бюджету України. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 147,20 грн. Згідно з приписами частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін - пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Із урахуванням наведеного, виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн. є завищеним, а тому суд вважає вірним задовольнити вимоги позивача у цій частині частково - у розмірі 3 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved