Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

В червні 2024 року адвокат Приймак Леся Анатоліївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування, обґрунтовуючи наступним. [INFO] помер його батько [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району міста Києва 22 червня 1999 року. Той факт, що [PERSON] був його батьком підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла 1/4 частина квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва від 03.02.1998 року на підставі розпорядження від 03.02.1998 року за № 1272 та зареєстрованого БТІ м. Києва за реєстром № 5411 від 11.02.1998 року. У 2001 році, він та його мати [PERSON] звернулися до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої нотаріусом відкрита спадкова справа № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] , та ними було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану частку квартири. В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5110, вказану квартиру ними було продано. Також, окрім вищевказаної квартири, після смерті [PERSON] залишилась 1/3 частки житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 9431. Інша 2/3 частини вказаного житлового будинку належала йому, [PERSON] , та померлій [INFO] дружині спадкодавця (його матері) [PERSON] , частку якої успадкували на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України її сини [PERSON] та [PERSON] . У січні 2024 року він звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із втратою оригіналу спадкової справи та неможливості вчинити будь-яку нотаріальну дію по даній спадковій справі, оскільки, внаслідок пожежі у приміщенні Київського державного нотаріального архіву спадкова справа № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] згоріла, та було рекомендовано позивачу звернутися до суду за визнанням права власності на спадкове майно (Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії №3059/02-31 від 07.06.2024 року). Таким чином, він як єдиний спадкоємець свого батька [PERSON] позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно за законом шляхом отримання відповідних свідоцтв. Просила суд визнати за [PERSON] . [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/3 частки житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті його батька [INFO] [PERSON] ( а. с. 2-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а. с. 52 ) та матеріали передані для розгляду, які отримані з канцелярії суду 17.06.20204 року. Позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням ( ч. 7 ст. 28 ЦПК України ). Згідно ч. 15 ст. 28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Оскільки позивачем позов пред`явлено до двох відповідачів, один з яких є Білоцерківська міська рада Київської області, місце знаходження\~ органу державної влади є м. Біла Церква та позовні вимоги виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна ( майно знаходиться в Білоцерківському районі ), дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 17 червня 2024 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] ( а. с. 57 ). Ухвалою судді від 19 червня 2024 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 03 липня 2024 року ( а. с. 58-59 ). Ухвалою суду від 03 липня 2024 року\~ закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.07.2024 року ( а. с. 69-70 ). 08 липня 2024 року за вх. № 36665 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача\~ [PERSON] ( а. с. 77 ). Згідно отриманої відповіді, відповідач [PERSON] , [INFO] з 18.09.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання 19.07.2024 року сторони не з`явилися. Так, 19.07.2024 року за вх. № 38870 судом отримано від представника позивача [PERSON] адвоката Приймак Л.А. заяву про розгляд справи без участі позивача, в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували ( а. с. 87-88 ). 08 липня 2024 року за вх. № 36884 від відповідача Білоцерківської міської ради надійшло клопотання, в\~ якому поросили слухати справу без представника Білоцерківської міської ради за наявними матеріалами у справі на розсуд суду ( а. с. 78-79 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання 19.07.2024 року не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але відомості про його належне сповіщення на час розгляду справи на адресу суду не повернулися. 04 липня 2024 року за вх. № 36413 від третьої особи Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, за підписом Завідувача [PERSON] надійшов лист, в якому Дванадцята Київська державна нотаріальна контора просить слухати справу у відсутності представника ( а. с. 75 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В свою чергу, позивач, відповідач БМР та третя особа скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Стосовно відсутності відомостей про належне сповіщення відповідача [PERSON] в судове засіданні 19.07.2024 року, суд зазначає наступне. Так, судова повістка направлялася вказаному відповідачу на адресу його реєстрації, з урахуванням отриманого з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача. Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі\~ Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] обізнаний про наявність на розгляді в суді даної цивільної справи, оскільки особисто 02.07.2024 року отримав ухвалу судді про відкриття провадження у справі від 19.06.2024 року, позовну заяву з додатками та судову повістку на 03.07.2024 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 74 ). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами. В свою чергу, з боку відповідача [PERSON] не надходило суду жодних заяв, клопотань, заперечень та відзиву на позовну заяву позивача, саме таким чином останній розпорядився своїми правами. Враховуючи, що позивач, відповідач БМР та третя особа надали заяви про розгляд справи у їх відсуніть, а відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність на розгляді в суді вказаної справи та враховуючи позицію Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.\~ Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району міста Києва 22 червня 1999 року ( а. с. 23 ). Так, померлий [PERSON] був батьком позивача [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] , виданого 26 січня 2024 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) ( а. с. 14 ). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.07.2018 року за № 72, виданої Пилипчанською сільською радою Білоцерківського району Київської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою:\~ [ADDRESS] ( а. с. 10 ). Встановлено, що смерті [PERSON] , залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла 1/4 частина квартири [ADDRESS] , яке у 2001 році було успадковано, спадкова справа № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] , про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а. с. 22 ) та на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5110, вказану квартиру продавцями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було продано [PERSON] \~ ( а. с. 24-25 ). З наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 9431, покупцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було придбано житловий будинок з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] ( а. с. 26-27 ). Отже, окрім вищевказаної квартири, після смерті [PERSON] залишилась 1/3 частки житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 9431. Додано технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] ( а. с. 40-43 ). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 травня 2024 року за № 385 змінено адресу нерухомого майна житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] за заявою громадян [PERSON] та [PERSON] на наступну: [ADDRESS] ( а. с. 15 ). Додано Витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 14.05.2024 року ( а. с. 16-17 ). З наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 квітня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, [PERSON] померла [INFO] у віці 66 років в селі Пилипча ( а. с. 20 ). З наданої Довідки Пилипчанською сільською радою Білоцерківського району Київської області від 03.04.2015 року за № 289, яка видана [PERSON] , померла [PERSON] , [INFO] проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті. За вказаною адресою на день смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали [PERSON] , [INFO] ( син ) та [PERSON] , [INFO] ( син ) ( а. с. 28 ). Відповідно до свідоцтва про народження відповідача [PERSON] , серії [NUMBER] від 15 червня 1972 року народження батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 35 ). Отже, дійсно позивач є спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] . Так, у січні 2024 року позивач звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] та який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак постановою № 3059/02-31 від 07.06.2024 року державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із втратою оригіналу спадкової справи та неможливості вчинити будь-яку нотаріальну дію по даній спадковій справі, оскільки, внаслідок пожежі у приміщенні Київського державного нотаріального архіву спадкова справа № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] згоріла, та було рекомендовано позивачу звернутися до суду за визнанням права власності на спадкове майно ( а. с. 21 ).\~\~\~\~\~\~ Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що він як єдиний спадкоємець свого батька [PERSON] позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно за законом шляхом отримання відповідних свідоцтв. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець ( спадкоємці ), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такої правової позиції дотримується ВС КЦС в постанові від 28.12.2022 № 315/236/21 (61-782св22). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Також, як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, оскільки [PERSON] помер [INFO] , то правовідносини щодо успадкування його майна повинні регулюватись нормами ЦК УРСР. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).\~\~\~ Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті\~ (ст. 527 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є рідним сином померлого [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги за законом. Згідно зі ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із системного аналізу положень ст. ст. 548, 549, 554 ЦК Української PCP вбачається, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований, проживає за адресою:\~ [ADDRESS] , останньому належить частка на праві власності у вищевказаному майні, водночас, позивач фактично вступив в управління та володіння і спадковим майном у вигляді 1/3 частини, яка належала померлому спадкодавцю [PERSON] , а також була заведена спадкова справа № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка згоріла, про що було зазначено у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.06.2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.\~\~ Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України (2003р.) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До способів набуття права власності відносяться юридичні факти, що базуються на правоприємстві, зокрема, спадкування. Згідно п. 15.2. Правил ведення нотаріального діловодства контора передає справи (наряди) нотаріальних документів після закінчення десятирічного строку їх зберігання відповідній державній нотаріальній конторі згідно з графіком, затвердженим завідувачем державного нотаріального архіву. Згідно п. 16.3. Правил ведення нотаріального діловодства при звернення фізичної особи до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину у тих випадках, коли спадкову справу передано для зберігання до архіву, нотаріус витребовує з державного нотаріального архіву спадкову справу разом із відповідними документами обліково- довідникового характеру. Враховуючи, що після звернення нотаріусом до архіву було з`ясовано, що у Київському державному нотаріальному архіві відсутній оригінал спадкової справи № 462/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки в наслідок пожежі у приміщенні Київського державного нотаріального архіву спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] згоріла, нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю спадкової справи та відновити спадкову справу. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови "Про судову практику справах про спадкування" від 30 травня 2008 року роз`яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з інформаційним листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, під час розгляду справи знайшло своє підтвердження того факту, що померлому [PERSON] належала 1/3 частки житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 9431, спадкоємцем якої є позивач [PERSON] , який володіє вказаним майном, в тому числі і частиною, яка належала померлому спадкодавцю, фактично вступив в управління та володіння, але існують у позивача перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку на частку ( 1/3 ) у зазначеному майні. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є\~ такими, що підлягають задоволенню.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved