Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

Позивач 23.04.2024 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що за час подружнього життя з`ясувалося, що сторони мають різні погляди на життя, шлюб та інші цінності, виявилася несумісність характерів. Стосунки між сторонами погіршилися, вони не проживають як одна сім`я протягом тривалого часу. Ухвалою суду від 24.04.2024 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 18.06.2024. Розгляд справи у судовому засіданні 18.06.2024 було відкладено на 17.07.2024, зв`язку з задоволення клопотання [PERSON] про відкладення, у зв`язку з неможливістю прибути до суду. У судове засідання 17.07.2024 сторони не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. [PERSON] разом з позовом подала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. [PERSON] 17.07.2024 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 18 липня 2024 року. Дослідивши матеріали, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позов, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в муніципалітеті Ая-Напа, м. Фамагуста, Республіка Кіпр, про що свідчить апостильоване свідоцтво про шлюб. За змістом положень ст.13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах, ратифіковану Законом N 2910-IV (2910-15) від 22.09.2005 документи, які були складені, видані чи засвідчені та скріплені офіційною печаткою на території однієї Договірної Сторони, або їх засвідчені копії не підлягають легалізації на території іншої Договірної Сторони. Документи, видані офіційними органами однієї Договірної Сторони, мають таку саму доказову силу й на території іншої Договірної Сторони. Положенням ч.ч. 1, 2 ст. 16 даної Угоди передбачено, що документи, необхідні для застосування положень статті 15 і для підтвердження особистого, сімейного, шлюбного та майнового стану заявника, видаються компетентним органом Договірної Сторони, в якій цей заявник має місце проживання або місцеперебування. Якщо заявник не має місця проживання або місцеперебування на території однієї з Договірних Сторін, то такий документ може бути виданий дипломатичним представництвом чи консульською установою його країни. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб укладений між позивачем та відповідачем, що був зареєстрований 10 листопада 2021 року у Муніципалітеті Айя-Напа (місто Фамагуста, Республіка Кіпр), є законним та легітимним на території України. З долучених до матеріалів справи копій паспортів, виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сторони є громадянами України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. При цьому, ст. 63 Закону регламентовано, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Враховуючи, що сторони по справі є громадянами України та проживають на території України, суд приходить до висновку, що при розгляді справи повинно застосовуватись чинне законодавство України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, шлюбний союз фактично розпався, а також той факт, що один з подружжя або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Шлюб це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання\~шлюбу, суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З матеріалів справи вбачається, що сім`я розпалась, позивач наполягає на розірванні шлюбу, шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Тому, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved