Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

У травня 2024 року до суду звернулась [PERSON] , з вказаним позовом, в якому просить суд: повернути їй малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який відібраний згідно рішення Автозаводського районного суду м Кременчука від 25.05.2024 року. Ухвалою судді від 25.05.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] просить задовольнити позовну заяву. Зазначає, що відпали підстави, які слугували підставою для відібрання дитини. Запевняє, що переосмислила своє життя, створила умови для проживання своїх дітей та бажає повернути сина додому. Представник позивача [PERSON] адвокат Альошкіна О.О. підтримує доводи позову, просить задовольнити. Представник відповідача - органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Кузєва І.Ж. не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи - Комунального підприємства "Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини Полтавської обласної ради" Лях Н.П. просить розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що \~ [PERSON] , 2002 року народження, є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25.05.2023 відібрано у [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав, передано під опіку органу опіки і піклування Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та стягнуто аліменти. Підставою для відібрання дитини було : те, що мати вимоги щодо створення належних умов для проживання дитини не виконала. Спеціалістами проведено акт оцінки рівня безпеки дитини та встановлено, що умови, в яких перебував хлопчик, становлять загрозу для його життя та здоров`я.. На цей час дитина перебуває у комунальному підприємстві "Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини Полтавської обласної ради" . Згідно з договором оренди [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . За актом обстеження умов проживання від 27.06.2024 року для виховання та розвитку дитини створені належні умови. Із довідок характеристик на ім`я [PERSON] вбачається, що відмічаються позитивні зміни в особистому житті, в побутових умовах, офіційно порушень не зафіксовано. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України). Згідно зі\~ст. 150 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 402-III від 26.04.2021 кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1\~ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У справі «М.С. проти України» у рішенні від 11.07.2017 (заява № 2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» (№ 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 (№ 31111/04) у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до ч. 1.\~ст. 151 СК України\~батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 3\~ст. 170 СК України\~якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з судового рішення підставами для відібрання малолітньої дитини у її матері, зокрема, було: свідоме нехтування матір`ю виконанням своїх батьківських обов`язків, нестворення належних умов для проживання дитини. Проте із досліджених у судовому засіданні доказів судом встановлено, що на теперішній час [PERSON] за місцем проживання створила належні умови для життя та виховання [PERSON] , позитивно характеризується за місцем проживання. Будь-які відомості щодо наявності (в тому числі інших) підстав, передбачених\~статтею 170 СК України\~для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини позивачеві, в матеріалах справи відсутні, натомість представник відповідача визнав вимоги позивача обґрунтованими, підтримавши їх. За таких обставин, судом встановлено, що відпали причини, які стали підставою для відібрання малолітньої дитини у позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та повернути малолітнього на виховання матері. \~ \~ \~ \~Згідно з п. 5 ч. 1ст. 430\~ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дітей і повернення їх тому, з ким вони проживали.

Outcome: approved