Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» (далі - відповідач), у якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. №2/ос від 05.01.2024 року «Про звільнення [PERSON] »; поновити [PERSON] на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 05.01.2024 року; стягнути з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2024 року по день ухвалення рішення, а також 50 000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.06.2021 року позивач була прийнята на роботу на посаду заступника головного бухгалтера до ТОВ «Енерго Збут Транс» згідно наказу (розпорядження) директора товариства Чайковського Р.І. № 25/ос від 24.06.2021. Наказом директора № 70/ос від 02.08.2021 її переведено з 03.08.2021 на посаду головного бухгалтера, а також за наказом директора № 50/ос від 09.07.2021 доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою помічник директора з кадрових питань без увільнення від основної роботи. Наказом т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О.В. № 39/ос від 09.09.2022 позивач була звільнена із займаної посади головного бухгалтера з 09.09.2022 у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, а саме п. п. 1 п. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 3 гл. 1 розд. VI Антикорупційної програми ТОВ «Енерго Збут Транс», що призвело до втрати довіри керівником товариства до головного бухгалтера. Вказаний наказ про звільнення було оскаржено до суду і рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №757/26467/22-ц від 13.02.2023 року визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. В. № 39/ос від 09.09.2022 «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 10.09.2022. Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2022 року по 13 лютого 2023 року, а саме 512 57,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. На дату подання позову рішення суду у вказаній справі оскаржувалось у апеляційному порядку. Як вказує позивач, вона не подавала рішення суду про поновлення її на роботі до примусового виконання ні до органів державної виконавчої служби, ні до приватного виконавця, ні до самого ТОВ «Енерго Збут Транс». Про винесення наказу про поновлення позивача на роботі їй відомо не було, його копію вона не отримувала. Однак, 20.01.2024 року засобами поштового зв`язку позивач отримала копію наказу генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. №2/ос від 05.01.2024 року «Про звільнення [PERSON] » згідно пункту 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місці поспіль на підставі відповідних доповідної записки та актів про відсутність. Так, останнім днем роботи [PERSON] було 09.09.2022 року, а рішення про поновлення її на роботі ухвалено 13.02.2023 року, але не пред`являлось позивачем до виконання. Крім того, у період з 05.01.2024 по 12.01.2024 року позивач перебувала на лікарняному. Також, позивач вказує, що вона є одинокою матір`ю, оскільки має малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яку вона виховує і утримує самостійно, а тому, на неї розповсюджуються гарантії для жінок, встановлені ст. 184 КЗпП України. З огляду на незаконність звільнення, має бути скасовано відповідний наказ, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачу внаслідок незаконних дій роботодавця заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 50 000,00 грн. Сукупність вказаних обставин стали підставою для звернення до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що постановою Київського апеляційного суду від 01.04.2024 року було скасовано рішення у цивільній справі №757/26467/22-ц від 13.02.2023 року та у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Між тим, оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню у відповідності до вимог закону, роботодавцем у добровільному порядку його виконано та поновлено [PERSON] на роботі, а відповідний наказ було їй направлено засобами поштового зв`язку та на електронну пошту. Підставою для звільнення [PERSON] з роботи 05.01.2024 року стала відсутність її на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль, що підтверджено відповідними доказами. При цьому, на думку представника, наказ про поновлення був умисно не отриманий позивачем, оскільки він направлявся [PERSON] аналогічно наказу від 05.01.2024 року. Також представник відповідача вказував, що позивач не довела, що є одинокою матір`ю, а саме, що батько дитини не приймає участі у вихованні дочки. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Зазначила, що про її поновлення на роботі н підставі рішення суду їй відомо не було, оскільки ні наказу, ні іншого повідомлення про це вона не отримувала. Увесь період після звільнення вона працювала і отримувала заробітну плату. Виконавчий лист про поновлення на роботі і про стягнення коштів з відповідача вона отримувала, але для примусового виконання подавала лише про стягнення коштів, а виконавчий лист про поновлення на роботі до відповідача не подавала. Представник відповідача у судовому засіданні просив залишити позовні вимоги без задоволення з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, що наказ про поновлення на роботі направляли позивачці на відділення Укрпошти та на електронну пошту. Оскаржуваний наказ про звільнення від 05.01.2024 року підприємство самостійно не скасовувало. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2024 року справу передано судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулову А.А., а ухвалою судді від 01.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 06.06.2024 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву. Крім того, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 25.06.2021 [PERSON] була прийнята на роботу на посаду заступника головного бухгалтера ГОВ «Енерго Збут Транс» згідно наказу (розпорядження) директора товариства Чайковського Р.І. № 25/ос від 24.06.2021. Надалі, наказом директора № 70/ос від 02.08.2021 [PERSON] переведено з 03.08.2021 на посаду головного бухгалтера /100% оплати/, а також за наказом директора № 50/ос від 09.07.2021 їй доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою помічник директора з кадрових питань без увільнення від основної роботи /100% оплати/. Наказом т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О.В. № 39/ос від 09.09.2022 «Про звільнення [PERSON] » на підставі пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з урахуванням матеріалів проведеного службового розслідування (акт від 26.08.2022 № 190) [PERSON] звільнено із займаної посади головного бухгалтера з 09.09.2022 у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, а саме п. п. 1 п. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 3 гл. 1 розд. VI Антикорупційної програми ТОВ «Енерго Збут Транс», що призвело до втрати довір`я керівником товариства до головного бухгалтера. Вказані обставини встановлено у рамках розгляду справи №757/26467/22-ц, рішення у якій на даний час набрало законної сили. Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Своє звільнення 09.09.2022 року [PERSON] оскаржила у судовому порядку. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2023 року у справі №757/26467/22-ц, визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. В. № 39/ос від 09.09.2022 «Про звільнення [PERSON] » Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 10.09.2022. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2022 року по 13 лютого 2023 року, а саме 512 575,80 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, про що зазначається у самому рішенні та узгоджується з нормами п.2 та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. У той же час, наказом генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. від 05.01.2024 року №2/ос «Про звільнення [PERSON] », позивача звільнено 05 січня 2024 року через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місці поспіль, згідно з пунктом 8-3 частини 1 стаття 36 КЗпП України (Підстави: доповідна записка заступника генерального директора - директора з юридичних питань Колєва Р.Г. , помічника Генерального директора із організації праці та кадрових питань [PERSON] від 05.01.2024 року №13, Акти про відсутність на роботі [PERSON] та інформації про причини її відсутності від 14.02.2023 року до 05.01.2024 року за №№1-234. Вказаний наказ було направлено [PERSON] засобами поштового зв`язку 05.01.2024 року. Також, у матеріалах справи наявна доповідна записка заступника генерального директора - директора з юридичних питань Колєва Р.Г. , помічника Генерального директора із організації праці та кадрових питань [PERSON] від 05.01.2024 року №13 про відсутність [PERSON] на роботі з 14.02.2023 року по 05.01.2024 року та інформації про причини такої відсутності, а також відповідні акти за період з 14.02.2023 року по 22.09.2023 року. У доповідній записці зазначається, що [PERSON] поновлена на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» наказом від 14.02.2023 року №8/ос «Про поновлення на роботі». Даний наказ було надіслано їй засобами поштового зв`язку 15.02.2023 року за адресою: [ADDRESS] , проте лист було повернуто у зв`язку із закінченням строків зберігання. 01.03.2023 року рекомендований лист з копією наказу було надіслано повторно засобами пошитого зв`язку та на електронну адресу: [INFO] . У той же час, постановою Київського апеляційного суду від 01.04.2024 року у справі №757/26467/22-ц рішення Печерського районного суду м. Києва 13 лютого 2023 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Таким чином, роботодавець самостійно виконав рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки рішення суду від 13.02.2023 року у цій частині підлягало негайному виконанню та на той час було чинним. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, зокрема до конкретного робочого місця. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження№ 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18). Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Таким чином, обставина не подання рішення суду про поновлення на роботі до примусового виконання ні до органів державної виконавчої служби, ні до приватного виконавця, ні до самого ТОВ «Енерго Збут Транс» не давало підстави роботодавцю не виконувати рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, з огляну на принцип обов`язковості судових рішень. Незгода відповідача з рішенням суду першої інстанції від 13.02.2023 року та його оскарження не впливали на обов`язок ТОВ «Енерго Збут Транс» видати наказ про поновлення [PERSON] на роботі та забезпечити її фактичний допуск до виконання попередніх обов`язків. У даній справі [PERSON] оскаржує наказ від 05.01.2024 року про її звільнення на підставі п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у відповідності до якого підставою припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Як встановлено судом, позивач не приступила до виконання своїх обов`язків з часу винесення наказу від 14.02.2023 року №8/ос «Про поновлення на роботі». У матеріалах справи наявні відповідні акти про її відсутність у робочі дні протягом робочого часу у ТОВ «Енерго Збут Транс» з 14.02.2023 року по 22.09.2023 року, тобто протягом більш як 7 місяців. Стосовно твердження про перебування позивача 05.01.2024 року на лікарняному, то як вбачається із інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я, 05.01.2024 року видано медичний висновок №АН6Н-МЕТ7-6АММ-ВЗЕТ про тимчасову непрацездатність через догляд за хворою дитиною. Проте, у вказаній інформаційній довідці не зазначається ні прізвища особи, якій було видано дану довідку, ні прізвища дитини, за якою здійснюється догляд. Крім того, як зазначається у самій же довідці, вона не є документом. Запис про медичний висновок зберігається у центральній базі даних Електронної системи охорони здоров`я як електронний документ. Таким чином, судом ставиться під сумнів належність даного документу позивачу. Крім того, позбавлений суд можливості оцінити і у який час доби 05.01.2024 року [PERSON] зверталась до закладу охорони здоров`я. За вказаних обставин, позивачем не доведено належними та допустимими доказами її перебування на лікарняному у день звільнення - 05.01.2024 року. Стосовно посилань позивача на ту обставину, що вона є одинокою матір`ю, то це питання вже досліджувалось судом під час розгляду справи №757/26467/22-ц, де суд дійшов висновку, що підстави вважати [PERSON] одинокою матір`ю відсутні. Повертаючись до суті спору у цій справі слід звернути увагу, що станом на час розгляду даної справи [PERSON] вважається такою, що звільнена із займаної посади головного бухгалтера з 09.09.2022 наказом т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О.В. № 39/ос від 09.09.2022 «Про звільнення [PERSON] » на підставі пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з урахуванням матеріалів проведеного службового розслідування (акт від 26.08.2022 № 190) у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, а саме п. п. 1 п. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 3 гл. 1 розд. VI Антикорупційної програми ТОВ «Енерго Збут Транс», що призвело до втрати довір`я керівником товариства до головного бухгалтера. При цьому, рішення суду у справі, у якій ставилось питання про оскарження даного наказу, набрало законної сили, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 01.04.2024 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 13.02.2023 року було скасовано і у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Таким чином, на даний час, як наказ про поновлення [PERSON] на роботі від 14.02.2023 року, так і оскаржуваний наказ про її звільнення від 05.01.2024 року, є нікчемними, тобто такими, що не мають юридичної сили. Зокрема, у зв`язу з тим, що вони винесені після чинного станом на даний час попереднього наказу про звільнення позивачки від 09.09.2022 року №39/ос. При цьому, доказів самостійного скасування відповідачем вказаних наказів про поновлення на роботі від 14.02.2023 року та звільнення від 05.01.2024 року суд на час винесення вказаного рішення не мав. За вказаних обставин, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки від 05.01.2024 року, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, що є наслідком відмови у задоволенні даного позову у повному обсязі. Стосовно строків звернення до суду варто зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Верховний Суд зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Так судом встановлено, що строки звернення до суду позивачем не порушено. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову по суті позовних вимог. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed