Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

У квітні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ\~КБ\~ПриватБанк або Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №\~б/н від 04 жовтня 2012 року в загальному розмірі 86373 грн. 05 коп. В обґрунтування позову зазначало, що 04 жовтня 2012 року [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ\~КБ\~ПриватБанк, у зв`язку з чим відповідач підписала анкету-заяву №\~б/н від 04 жовтня 2012 року, відповідно до якої отримала кредитну картку з кредитним лімітом, розмір якого було збільшено до 70000 грн. Підписанням анкети-заяви відповідач [PERSON] (далі Позичальник або Клієнт) підтвердила свою згоду на те, що ця анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті w.w.w.privatbank.ua, складає між ним і Банком договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), що підтверджується підписом позивача у заяві. Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав, надав Позичальникові кредит у зазначеній сумі. Проте відповідач своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 21 березня 2023 року [PERSON] має перед Банком заборгованість за вказаним вище договором на загальну суму 86373 грн. 05 коп., з яких: 70007 грн. 58 коп. заборгованість за кредитом, 16365 грн. 47 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Представник позивача Ляр Д.Ю. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Осадча К.О. у судове засідання не з`явилися, остання подала відзив на позов, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що надані Банком до суду розрахунок заборгованості, копія анкети позичальника, умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування суми заборгованості відповідача перед позивачем, обґрунтування чого полягає в наступному: розрахунок заборгованості не є первинним обліковим бухгалтерським документом та не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій; сторона відповідача не погоджується з сумами зазначеними в розрахунку та вважає їх надуманими; умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на відповідача, а також вони не підписані відповідачем, що свідчить про те, що вони на відповідача не розповсюджуються. Крім того, зазначала, що 12 травня 2022 року невідомими особами було здійснено незаконне списання грошових коштів з рахунку відповідача. У зв`язку із чим відповідач звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а також вона звернулася безпосередньо до Банку з метою визначити яким чином без будь якого попередження та її згоди Банк здійснив переказ коштів у розмірі 67500 грн. на невідомий рахунок, тим більш це були кредитні кошти. Зазвичай при здійсненні таких операцій Банк вимагає декількох процедур із підтвердження платежів, чого в даному випадку не було. Відповідач [PERSON] звернулася до відділення Банку із проханням надати виписку по рахунку, але їй було відмовлено. Однак вона все ж таки встигла сфотографувати рух коштів на рахунку із планшету консультанта. При проведенні слідчих дій у рамках кримінального провадження №\~12022116380000640 від 13 травня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за заявою відповідача, не було встановлено осіб винуватих у вказаному злочині та це кримінальне правопорушення закрито постановою слідчого. Дана постанова слідчого нею оскаржена та ухвалою від 09 серпня 2023 року скасована, досудове розслідування триває. Вказувала на те, що позивач, будучи повідомленим про ситуації, що виникла, звернувся до суду з цим позов про стягнення грошових коштів, які незаконно були списані з рахунку відповідача. На заяву відповідача щодо отримання інформації по операціям по картковому рахунку відповідачем отримана довідка, у якій вказано тільки три операції, здійснені 12 травня 2022 року. Дві дійсних, які відповідач проводила та остання, яка не була підтверджена власником картки та за якою Банк не повідомив відповідача. Уже тільки після її проведення прийшло смс із Банку із текстом про те, що одна з операцій їм здалася ризиковою та Банк заблокував картку. У подальшому, у котрий раз відповідач зверталася до Банку, та сфотографувала рух здійснення операцій по своїй картці, на планшеті консультанта Банку. З цієї інформації видно, що невідомими особами було здійснено багато операцій, зокрема, зміна ліміту для оплати в інтернеті, отримання CVV 2 кода, підключення до сервісу, підв`язка картки на невідомому сайті, перевірка балансу та саме незаконне списання коштів у розмірі 67500 грн. Ці дані у відповідача відсутні. Вважає, що Банком не вжито заходів щодо з`ясування всіх обставин справи та інформації куди саме були перераховані кошти та хто винен у цьому. Крім того, відсутні докази, що таке списання здійснила саме відповідач. Посилалася на висновки Верховного Суду у справі №\~691/699/16-ц, а саме на те, що Банк у такій категорії справ повинен довести, що Позичальник своїми діями або бездіяльністю посприяв утраті або незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції. Просила суд у задоволенні позову відмовити. З`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04 жовтня 2012 року з метою отримання банківських послуг [PERSON] звернулася до АТ\~КБ\~ПриватБанк, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву №\~б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Із довідки, наданої АТ\~КБ\~ПриватБанк вбачається, що між АТ\~КБ\~ПриватБанк та [PERSON] був підписаний кредитний договір №\~б/н, за яким надано кредитні картки. 13 травня 2022 року [PERSON] електронним підписом (ОТП) підписано паспорт споживчого кредиту. Зі змісту довідки Про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] (договір б/н) вбачається за картковим рахунком початковий кредитний ліміт встановлений у розмірі 300 грн., у період з 04 жовтня 2012 року неодноразово збільшувався та 22 грудня 2021 року кредитний ліміт було збільшено до 70000 грн, а 12 грудня 2022 року зменшено до 0,00 грн. Із виписки по картці №\~ [NUMBER] та додатковим рахункам, власником яких є [PERSON] , вбачається, що 12 травня 2022 року о 22.09 год. проведено операцію (транзакцію) по списанню грошових коштів на загальну суму 67500 грн. 13 травня 2022 року у зв`язку з операцію (транзакцію) по списанню грошових коштів на загальну суму 67500 грн., яку відповідач [PERSON] не здійснювала, вона звернулася до АТ\~КБ\~ПриватБанк із заявкою про проведення претензійної роботи. Також 13 травня 2022 року [PERSON] звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо заволодіння 12 травня 2022 року невстановленою особою шахрайським шляхом грошовими коштами, а саме кредитним лімітом в розмірі 67500 грн., який був нарахований АТ\~КБ\~ПриватБанк на банківський рахунок, банківська картка №\~ [NUMBER] . 14 травня 2022 року за вказаною заявою відповідача [PERSON] до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення за №\~12022116380000640 з кваліфікацією правопорушення ч. 1 ст. 190 КК України. 20 травня 2022 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України дане кримінальне правопорушення закрито. 09 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді у справі №\~369/12193/23, за наслідками розгляду скарги адвоката Осадчої К.О., постанову слідчого про закриття кримінального правопорушення №\~12022116380000640 скасовано. Досудове розслідування даного кримінального правопорушення №\~12022116380000640 триває. У матеріалах справи відсутні докази завершення вказаного розслідування. Позивач АТ\~КБ\~ПриватБанк, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №\~б/н від 04 жовтня 2012 року, звернулося до суду із цим позовом. Відповідно до\~розрахунку заборгованості\~за договором\~№\~б/н\~від 04\~жовтня 2012\~року,\~укладеного між\~АТ\~КБ\~ПриватБанк та\~ [PERSON] ,\~який наданий\~позивачем,\~станом на\~21\~березня 2023\~року заборгованість\~відповідача за\~вказаним кредитним\~договором становить86373 грн. 05 коп., з яких: 70007 грн. 58 коп. заборгованість за кредитом, 16365 грн. 47 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, для стягнення якої Банк звернувся до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] категорично не визнає суму заборгованості, вказуючи на те, що транзакцію по переказу грошових коштів на загальну суму 67500 грн. вона не здійснювала, дана операція здійснена невідомими особами, тобто відбулася внаслідок шахрайських дій третіх осіб, а позивачем не надано доказів того, що своїми діями або бездіяльністю вона посприяла утраті або незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції. Тобто предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, яка за твердженням кредитора виникла у зв`язку з неналежним виконанням Позичальником умов кредитного договору. При вирішенні цього спору, у контексті із заявленими позивачем АТ\~КБ\~ПриватБанк позовними вимогами та наданими відповідачем [PERSON] запереченням на позов, доказуванню підлягають, зокрема, обставини щодо здійсненої 12 травня 2022 року транзакції із карткового рахунку відповідача [PERSON] у розмірі 67500 грн., заявленого позивачем до стягнення з урахуванням нарахованих процентів на вказану суму, та лише після з`ясування цих фактів можливе вирішення позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні від 05 квітня 2001 року №\~2346-ІІІ (далі Закон №\~2346-ІІІ, чинного на момент виникнення спірних правовідносин). У ст. 1 Закону №\~2346-ІІІ встановлено, що платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. За змістом п. п. 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону №\~2346-ІІІ визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону №\~2346-ІІІ порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. У п. п. 14.14, 14.15 ст. 14 Закону №\~2346-ІІІ встановлено, що банк, зокрема, зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. При цьому обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу (ст. 21 Закону №\~2346-ІІІ). Відповідно до п. п. 3, 12 розділу ІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №\~705 (далі Положення), електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача. Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Відповідно до п. п. 1, 2, 5-7, 9, 10 розділу VI Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України Про звернення громадян. Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені п. 37.2 ст. 37 Закону №\~2346-ІІІ. Згідно із п. 37.2 ст. 37 цього Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. п 8, 9 Положення емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до п. 11 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічні положення містяться у Законі України Про платіжні послуги від 30 червня 2021 року №\~1591-IX та Положенні про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №\~164 (чинні на час розгляду цієї справи). Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу. Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки. При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі №\~759/4025/19 роз`яснив, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справи №\~127/23496/15-ц зазначив, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Виходячи з наведених норм законодавства та висновків Верховного Суду, слід дійти висновку, що саме Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є слабкою стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі №\~176/1445/22. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №\~129/1033/13 зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Позивач АТ\~КБ\~ПриватБанк у наданих до суду письмових поясненнях зазначало, що в ході перевірки Банком встановлено, що 12 травня 2022 з карткового рахунку №\~ [NUMBER] клієнта [PERSON] відбулося списання коштів у сумі 67500 грн. у результаті ручного введення номера картки, терміну її дії та СVС2-коду, для інтернет-платежів через мерчант стороннього банку (термінали Е0112061) отримувач невідомий. Проведені транзакції відбувалися з використання 3D-Security, претензійна робота не дала позитивного результату. Сума збитку, завданого клієнту [PERSON] , становить 67500 грн. По інформації адмінки РаnLike встановлено, що всі вищезазначені транзакції відбувалися з ручним вводом номеру картки (Posentrey mode-12), введенням сvс2-коду (Resp code-1) та коду для інтернет-платежів 3D-Security (Pos condition-82). Так як мерчант (Е0112561) належить сторонньому банку, встановити деталі подальшого виведення списаних коштів на стороні ПриватБанку не надається можливим. У ході звернення клієнта по транзакції було ініційовано заявку на проведення претензійної роботи, проте успіху дана робота не мала через неможливість оспорити банком транзакції, які були проведені з використанням 3D-Security. За інформацією вибірки FINNUM (заявка 231102RQ667353) встановлено, що фінансового номер +380633527000 не змінювався. У період оспорюваних транзакцій, а саме 12\~травня 2022 року змін фінансового номеру не зафіксовано. Аналізом адмінки Приват24 встановлено, що 12 травня 2022 року логін +380633527000 не змінювався була зміна пароля на вхід у Приват24 з ір. 185.190.150.40 та пристрою іРhone 12,5, ІМЕІ 73DB1D17-4D7A-4325-BCD4-137812DB69D3 типового пристрою клієнта [PERSON] , аналізом логів входу зафіксовано вхід з невластивого для клієнта пристрою, а саме: 380633527000 178.133.156.145 МОZILLA/5.0 (IPHONE;CPU IPHONE OS 15_4_1 LIKE MAC OS X) APPLEWEBKIT/605.1.2022-05-12 21:43:21 SMARTPHONE IOS,15.4.1 MOBILE SAFARI, 15.4 CONFIRM 0, 0 P24WEB, 2.0 СE06C67A03CEFE86CA51D47D46561 false Vodafone Ukraine; зазначено типовий та нетиповий пристрій. Проаналізувати архів повідомлень клієнта за період оспорюваних транзакцій не надається можливим через обмеження тривалості запитів (більше року). Таким чином, зібрані дані вказують на те, що списання коштів у сумі 67500 грн. з картки №\~ [NUMBER] ( [PERSON] ) відбулося 12 травня 2022 року в результаті ручного введення номера картки, терміну її дії та СVС2-коду для інтернет-платежів через мерчант стороннього банку (термінали Е0112561) отримувач не відомий. Проведені транзакції відбувалися з використання 3D-Security, претензійна робота не дала позитивного результату. За результатами\~перевірки,\~списанню коштів\~з картки\~клієнта передувало\~здійснення операції\~самим клієнтом\~під впливом шахрая, ймовірне розголошення заявником конфіденційної інформації по карті або ближнім оточенням. За результатами перевірки провини банку не встановлено, відповідальність клієнта. Будь-яких доказів на підтвердження зазначених у вказаних поясненнях позивач АТ\~КБ\~ПриватБанк суду не надав. Зі змісту фото про проведенні операції по картці №\~ [NUMBER] , наданого відповідачем, зокрема, вбачається 12 травня 2022 року о 21:44 год. відбулася встановлення ліміту для оплати в інтернеті (70000 грн. на день). Разом з тим, виходячи зі змісту п. п. 14.14, 14.15 ст. 14 Закону №\~2346-ІІІ, доказів про те, що Банк у спосіб, передбачений договором, повідомляв користувача ( [PERSON] ) про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, зокрема, про зміну пароля на вхід у Приват24, вхід з невластивого для клієнта пристрою 12 травня 2022 року, встановлення ліміту в розмірі 70000 грн. для оплати в інтернеті, позивачем суду не надано. Доказів того, що Банк реєстрував та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігав інформацію, враховуючи, що відповідно до ст.\~13 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг від 22 травня 2003 року №\~851-ІV такий строк становить 1095 днів, що підтверджує факт інформування Банком [PERSON] про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, суду також не надано. Наявні у справі докази, на переконання суду, безспірно не підтверджують, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 12 травня 2022 року щодо перерахування із карткового рахунку грошових коштів. Доводи позивача стосовно того, що саме дії відповідача, в порушення Умов та правил надання банківських послуг, призвели до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, оскільки вона своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження. Позивач не навів конкретні обставини, які підтвердженні належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт того, що позивач [PERSON] своїми діями сприяла розкриттю конфіденційної інформації, внаслідок чого стало незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача. Судом встановлено факт звернення відповідача [PERSON] до Банку, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини в сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення перерахування 12 травня 2022 року коштів у розмірі 67500 грн. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог позивач АТ\~КБ\~ПриватБанк суду не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ\~КБ\~ПриватБанк задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed