Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

ТОВ «Мікрокредит» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] , якою просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16967 гривень за договором про споживчий кредит №103463 від 21.12.2021р. Підставою позову, вказує порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою від 24 травня 2024 року провадження у справі було відкрито, справу було вирішено розглянути за правилами спрощеного позовного провадження, із проведенням судового засідання та викликом учасників справи на 09 липня 2024 року о 14 годині 00 хвилин. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача просив розглянути справу без участі представника позивача. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася. За таких обставин, а також в силу положень частини другої\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(надалі за текстом -\~ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалася, і будь-які докази суду не надала; була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилася без повідомлення причин; представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1\~статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Позиції учасників справи. Позиція позивача полягала в тому, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким позивачем були виконані шляхом видачі кредиту. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування у строки встановлені договором, не виконав. Тому у позивача виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася. Будь-яких заперечень проти позовних вимог чи його доказів не подавала. Оцінка суду щодо фактів. [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) 21 грудня 2021 року уклав з ТОВ «Мікрокредит» (код ЄДРПОУ: 37422865) договір №103463 за яким, ТОВ «Мікрокредит» взяв на себе зобов`язання надати [PERSON] грошові кошти (кредит) у розмірі 10000 грн., а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним шляхом сплати єдиного платежу, у розмірі 896 грн. 50коп., починаючи з 28.12.2021р. по 10.05.2022р., згідно з графіком (а.с. 4-11). ТОВ «Мікрокредит» перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000 грн. на його поточний рахунок, але у повному обсязі та у строки, передбачені графіком, він не повернув отриманий кредит та не сплатив проценти за користування кредитними коштами (а.с.12). Як наслідок, 06 травня 2024 року, ТОВ «Мікрокредит» звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 01 квітня 2024 року, у розмірі 16967 гривень, з яких: 10000 гривень - це борг по кредиту; 6967 гривень - це борг по процентах за користування кредитом; (а.с.1-2,12). Оцінка суду правовідносин сторін. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги) та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, отримати виданий кредит та проценти за його користування. Оцінка суду щодо права. Положення пункту 1 та 22 частини 1\~статті 92 Конституції України\~гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої\~статті 509 Цивільного кодексу України\~(надалі за текстом\~ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті\~509, пункту першого частини другої статті\~11\~та частини першої статті\~629 ЦК України\~зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей\~1054,\~1055 ЦК України\~та пунктів 22,23 частини першої статті\~1, частини першої статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення\~статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями\~статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 21 грудня 2021 року [PERSON] та ТОВ «Мікрокредит» уклали по суті кредитний договір за яким ТОВ «Мікрокредит» взяв на себе зобов`язання надати [PERSON] грошові кошти (кредит) у розмірі 10000 грн. (а.с.4-11). І ТОВ "Мікрокредит", взяті на себе зобов`язання виконав, оскільки перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000грн. на його поточний рахунок. Виходячи з положень частин першої статей\~526,\~529\~та\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зокрема, за кредитним договором [PERSON] взяв на себе зобов`язання повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним шляхом сплати єдиного платежу, у розмірі 896грн. 50коп., починаючи з 28.12.2021р. по 10.05.2022р. (а.с. 4-11). Відповідно до положень частини першої\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.13) та графіком платежів (а.с.12), [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. У зв`язку з чим, у нього як позичальника, станом на 01 квітня 2024 року, дійсно утворилась заборгованість, у розмірі 16967 гривень, з яких: 10000 гривень - це борг по кредиту; 6967 гривень - це борг по процентах за користування кредитом. Тож, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань у вигляді повернення кредиту частинами, на підставі договору від 21 грудня 2022 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобов`язаннях, на отримання від відповідача кредиту та процентів за користування ним. Тому, матеріально-правову вимогу позивача слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Разом з цим суд відзначає, що складовими її заборгованості є саме вказані суми, оскільки при здійсненні відповідачем проплат 28.12.2021р. (у розмірі 963грн.) на підставі ч.1 ст.534 ЦК України, сплата першої частини боргу, яка була більшою за обов`язковий платіж (896грн.50коп.) на 67 грн., відповідач сплатив перший обов`язковий платіж (тобто повернув 261грн.89коп - кредиту та сплатив 634грн.61коп. процентів) та сплатила 67 грн. процентів наступного обов`язкового платежу, позаяк проценти погашаються у першу чергу. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3028 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.3), а позов підлягає задоволенню повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в зазначеному розмірі. Отже,

Outcome: approved