Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , уродженки смт. Краснопавліка Лозівського району Харківської області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що спірна квартира хоча і придбана у період шлюбу, але за її особисті кошти від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2016 по 13.10.2022. У позивача на праві приватної власності перебувала квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.С. 30.03.2010 року та зареєстрованого за реєстровим № 837. Зазначену квартиру позивач продала 20.03.2021 за 45000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.03.2021, посвідченим приватним нотаріусом Лозівського нотаріального округу Даниленко Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 362. При укладенні та посвідченні вказаного договору згода чоловіка позивачки відповідача у справі не вимагалася, оскільки об`єкт продажу - квартира за адресою: [ADDRESS] була особистою приватною власністю позивачки. У той же день, а саме 20.03.2021, після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2021 та його посвідчення приватним нотаріусом Лозівського нотаріального округу Даниленко Н.В., між позивачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 748. Продаж вказаної квартири було вчинено за 48000,00 грн., що підтверджується пунктом 3 договору. Таким чином, фактично квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана позивачкою за рахунок коштів від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності. Суд зазначає, що згідно з ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63\~СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст.\~60\~СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60\~СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Надаючи оцінку доводам позивачки про те, що спірна квартира придбана нею за грошові кошти, які були її особистою приватною власністю, суд враховує те, що в день купівлі спірної квартири позивачка попередньо продала квартиру, що належала їй на праві особистої приватної власності. Про те, що продаж особистої приватної квартири позивачки було вчинено до купівлі спірної квартири, свідчать реєстрові номери вищезазначених договорів купівлі-продажу, а саме номер 362 щодо проданої квартири за адресою: [ADDRESS] , та номер 475 щодо придбаної квартири за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачка мала можливість придбати спірну квартиру за особисті кошти. Крім того, про те, що квартира була придбана за особисті кошти позивачки, а не за спільні кошти подружжя, може свідчити також те, що відповідач не був стороною договору купівлі-продажу спірної квартири. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved