Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовними заявами до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та призначення піклувальника. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не усвідомлює відповідальності за виховання дітей, не приділяє їм належної уваги та не здійснює покладені на неї Сімейним кодексом України (далі по тексту - СК України) обов`язки щодо виховання, утримання та забезпечення дітей. Відповідач не працює, веде аморальний спосіб життя, вживає алкоголь та наркотичні засоби, і своєю поведінкою завдає дітям не тільки моральних страждань, а й іноді фізичного болю. Наразі діти проживають з бабусею (позивачем), яка приділяє їм увагу та здійснює за дітьми догляд. Окрім того, позивач вказує, що відповідач негативно характеризується за місцем проживання, також неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення та до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України. Позивач зазначає, що таке байдуже ставлення відповідача до власних дітей, її аморальний спосіб життя призвело до втрати будь-яких зв`язків між дітьми та матір`ю. А отже, оскільки відповідач свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, ігнорує їх, не підтримає з ними стосунків, не займається вихованням, є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Також позивач вказує, що діти бажають щоб саме вона стала їх піклувальником, вона працює, має позитивну характеристику з місця роботи, доброзичлива, стримана, приділяє онукам достатньо уваги та ласки, а тому просить суд призначити саме її піклувальником неповнолітніх дітей. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року відкрито провадження у справі про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року відкрито провадження у справі про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та передано її судді Каліушку Ф.А., в провадженні якого знаходиться справа про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , для вирішення питання про їх об`єднання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у справі про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та передано її судді Каліушку Ф.А., в провадженні якого знаходиться справа про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , для вирішення питання про їх об`єднання. В судовому засіданні, яке відбулось 28 березня 2024 року, зазначені вище справи об`єднано в одне провадження з присвоєнням їй №753/2899/24 та призначено розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими з підстав викладених у позовних заявах та просили їх задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Вказала, що проживає з матір`ю та дітьми в одній квартирі, проте не має змоги утримувати дітей та піклуватися про них, оскільки їй у цьому чиняться перешкоди позивачем, її матір`ю. Наркотичних засобів вже довгий час не вживає, пройшла лікування. Відповідач також зазначила, що бажає приймати участь у вихованні дітей, на даний час вона не працевлаштована, але намагається знайти роботу. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітніх дітей та подання про призначення позивача їх піклувальником. Вказала, що підтримує зазначені висновок та подання, оскільки це буде відповідати інтересам дітей. Опитані у судовому засіданні неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вказали на погані відносини з матір`ю; проживаючи разом з ними, остання вчиняє постійні сварки через вживання наркотичних засобів; в минулому відносини з матір`ю були добрі, проте через її наркотичну залежність вони значно погіршились; також вказали, що намагались змінити ситуацію шляхом розмов з нею, однак позитивного результату це не дало. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, опитавши неповнолітніх дітей, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження дітей відомості про батька внесені відповідно до частини першої статті 135 СК України. Позивач, відповідач та неповнолітні діти проживають за адресою: [ADDRESS] . Судом також встановлено, що в сім`ї, під час спільного їх проживання, виникають сварки між позивачем, відповідачем та неповнолітніми дітьми, що визнано сторонами та дітьми під час їх опитування судом. З наявних у матеріалах справи доказів, вбачається, що відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності за чч. 1 та 3 ст. 184 КУпАП за невиконання батьківських обов`язків, а також вироком Дарницького районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року визнана винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. Відповідно до наказів Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 07.03.2024 року за №№45, 46 та 47 неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , влаштовано на тимчасове проживання до баби [PERSON] (позивача у справі) до прийняття рішення про влаштування дитини до сімейних форм виховання. Службою у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок органу опіки й піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 травня 2024 року за № 101-4469 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також Службою у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надано подання від 13 травня 2024 року за №101-4308 щодо призначення [PERSON] піклувальником над неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Так, частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач вважає, що відповідач має бути позбавлений батьківських прав відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, тобто як мати, яка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Та як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач не відмовилася від батьківських прав та обов`язків щодо своїх дітей, відсутні докази її свідомої винної поведінки, сторонами їх не надано, а Службою у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у підготовленому висновку про доцільність позбавлення батьківських прав також їх не наведено, а тому підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач намагається влаштуватися на роботу, цікавиться життям дітей проживаючи з ними в одній квартирі, про що зазначено нею у судовому засіданні, від дітей не відмовлялася, однак наразі не може повноцінно виконувати батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання дітей на належному рівні у зв`язку з постійними конфліктами та сварками між нею, її матір`ю - позивачем у справі, та дітьми. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дітей повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дітей на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дітей у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору суд насамперед виходить з інтересів самих дітей, їх віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з чч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Водночас, зважаючи на особу відповідача, її частково винну поведінку, вважає за необхідне відповідно до правила п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на винятковий випадок за доведеної частково винної поведінки матері з урахуванням характеру такої поведінки, особи матері, а також інших обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Зважаючи на той фактор, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей немає, відсутні і підстави для призначення піклувальником їх бабусі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed