Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 квітня 1999 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2003 року. До реєстрації шлюбу з відповідачем разом з його матір`ю [PERSON] та сестрою були співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДЖКП «Південне» від 28 січня 1999 року. Але вони вирішили продати та придбати за виручені кошти житло в [ADDRESS] , оформивши квартиру по 1/2 частині на нього і його матір у приватного нотаріуса ДМНО Ковальової Є.Є. на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2003 року. Зазначає, що у вказаній квартирі відповідач ніколи не проживала та не була зареєстрована, оскільки на момент придбання квартири вони як подружжя вже фактично припинили шлюбні стосунки і до суду вже було подано позов про розірвання шлюбу. 20 грудня 2005 року його мати за договором дарування подарувала йому 1/2 частину вищевказаної квартири. Вказує, що хоча квартиру і було придбано під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, тому відповідач не має права на половину вищевказаного придбаного майна у вигляді 1/2 частини квартири та не може розраховувати на грошову компенсацію половини вартості такого майна. На підставі вищезазначеного він звернувся до суду і просив визнати квартиру [ADDRESS] ) його особистою приватною власністю та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 10 червня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності в якій він підтримав позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.ст.128,130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 17 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09 квітня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №151 (а. с. 7). Матеріалами справи підтверджено, що 14 березня 2003 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діюча за себе та як законний представник неповнолітнього [PERSON] , та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 січня 1999 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням від 28 січня 1999 року №619-99, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ у реєстровій книзі за №3п під реєстровим №109-216, а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №1171 (а. с. 10). Також судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , діючий на підставі довіреності, посвідченої 05 грудня 2002 року П`ятою дніпропетровською держнотконторою, в реєстрі за №2-6362, від імені [PERSON] . кизи, яка діє як законний представник неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діюча зі згоди матері [PERSON] . кизи, та [PERSON] , [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] кизи, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №1175 (а. с. 11). Як встановлено судом з наявної в матеріалах справи виписки з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська №2-2503/03 від 19 вересня 2003 року суд розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, та вирішив шлюб між ними розірвати, а рішення набрало законної сили 20 жовтня 2003 року (а. с. 8). Крім того, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13 грудня 2005 року, з якого судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний запис №726 (а. с. 9). В матеріалах справи також наявне свідоцтво про народження [PERSON] Серії [NUMBER] , яке видано 06 вересня 1951 року Міським бюро ЗАГС м. Саратова, про що зроблено відповідну запис № 5697, в якому батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а. с. 15). Також матеріалами справи підтверджено, що 20 грудня 2005 року на підставі договору дарування частини квартири [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] , якийпосвідчено було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №9340 (а. с. 13). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що відповідачем, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України не було спростовано доводи та докази позивача про те, що кошти, за які була придбана у період шлюбу спірна квартира, були особистою приватною власністю позивача. Надаючи оцінку доводам позивача про те, що зазначені грошові кошти були його особистою приватною власністю, суд враховує, що 14 березня 2003 року окрім оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за умовами якого позивач [PERSON] та його мати [PERSON] придбали вказану квартиру, у того ж нотаріуса було також укладено договір купівлі-продажу іншого нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , одним з продавців якої також був позивач разом з матір`ю. Крім того, те, що продаж вищевказаної квартири було вчинено до купівлі спірної квартири свідчать реєстрові номери зазначених договорів купівлі-продажу. Також те, що 1/2 частина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача, а не за спільні кошти подружжя свідчить та обставина, що відповідач не була стороною договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, підсумовуючи вищенаведене,

Outcome: partial