Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить Скасувати рішення сесії Обухівської міської ради №450/91-17-8(рим) від 25 листопада 2021 року «Про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовну заяву зазначила, що земельна ділянка відповідачки накладається на її земельну ділянку у зв`язку з сим, Рішення Обухівської міської ради №450/91-17-8(рим) від 25 листопада 2021 року «Про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] порушує її право на користування земельною ділянкою, тому вона вважає за необхідне скасувати дане рішення, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом. 12.12.2023 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 11.03.2024 року винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснила, що у її покійної матері була земельна ділянка, після смерті матері вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, будинок вона прийняла у спадщину, а щодо земельної ділянки їй було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на земельну ділянку та нотаріусом було зобов`язано виготовити технічну документацію із землеустрою для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку покійної матері. Однак, під час виготовлення технічної документації було встановлено, що частина земельної ділянки, яка належала її покійній матері була виділена у власність відповідачці. Права власності в неї немає. Паркан між земельними ділянками встановлено давно. Відповідачка заволоділа частиною належної її покійній матері земельної ділянки шахрайським шляхом. Оскільки у її покійної матері не було присвоєно кадастровий номер земельній ділянці, яка їй належала, відповідачка оформила частину земельної ділянки документально. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що позов вважає необґрунтованим, відповідачка є власником земельної ділянки, та отримала її законним шляхом на підставі рішення міської ради, яке позивач просить скасувати, позивачем належними і допустимими доказами не доведено позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. Вислухавши позивачку, представника відповідачки, перевіривши та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. [INFO] померла матір позивачки [PERSON] . Спадкоємцем після смерті матері стала позивачка. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та успадкувала житловий будинок, а щодо земельної ділянки нотаріусом було зобов`язано її виготовити технічну документацію із землеустрою для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку покійної матері. Рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25.11.2021 року відповідачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Відповідно до цього рішення відповідачка замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту на території Обухівської міської ради Київської області в ТОВ «ВИРОБНИЧИЙ ЦЕНТР ДЗК», які його й виготовили. Зазначений проект землеустрою був погоджений з усіма суміжними землевласниками пройшов відповідні перевірки. У подальшому відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» здійснено реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 3223110100:01:047:0150. Відповідно до п.4 ст.\~24\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» для державної реєстрації державному кадастровому реєстратору подаються, зокрема, оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Під час реєстрації земельної ділянки в ДЗК з кадастровим № 3223110100:01:047:0150 жодних відомостей про розташування земельної ділянки інших ділянок , зокрема, земельної ділянки належної позивачці не було. В подальшому Проект подано на затвердження, про те з початком бойових дій та введеням військового стану розгляд було зупинено а не відмовлено, як стверджує позивач та будь-якого рішення з цього приводу не приймалося. Так позивачка в позові зазначає, про накладення на земельну ділянку померлої [PERSON] так в одному випадку це 97,93 % в іншому 73 %, але належних та допустимих доказів при цьому суду не подано. Однак, спірна земельна ділянка не вносилась в базу даних, кадастровий номер не присвоювався та межові знак на місцевість не виносились. Так, поданий позивачем доказ по справі, а саме лист без дати без номеру та навіть підпису до «компетентних органів» від імені ТОВ «ВИРОБНИЧИЙ ЦЕНТР ДЗК» про начеб то допущену ними помилку та необхідність виправлення такої помилки. В зв`язку з чим виникає питання про дійсність такого доказу якщо так то яке відношення відповідачка чи то орган місцевого самоврядування, рішення якого позивач просить визнати недійсним мають до такої помилки та як результат порушення прав позивача. Згідно з ч. 1 ст.\~79-1\~ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Отже, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у разі формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Частинами 9 та 10 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проект землеустрою - це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. За правилами статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема: й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. При цьому має бути наявна технічна документація на земельну ділянку(загальним розміром 0,138 га), що була підставою передачі в власність [PERSON] . В конкретному випадку позивач намагається поділити загальний розмір земельної ділянки на дві окремі з різними цільовими призначеннями, (присвоєнням двох окремих кадастрових номерів), що потребує відповідного виготовлення проекту землеустрою а не технічної документації. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч. 1 ст. 81 ЗК України). Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з п. в) ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка зобов`язана довести, яким чином Рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 .11.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», порушує її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування. Відповідно до\~ст.\~13\~Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до правової позиції\~Великої палати\~Верховного Суду\~у спорах,\~що виникають\~із земельних\~відносин передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Відповідно\~до \~п.\~2.28\~Постанови пленуму\~вищого господарського\~суду України\~від 17.05.2011р.№\~6 «Про\~деякі питання\~практики розгляду\~справ у\~спорах,\~що виникають\~із земельних\~відносин» у вирішенні відповідних спорів судам слід враховувати вимоги законодавства про реєстрацію права власності та права користування земельною ділянкою, а саме положення статей 125, 126 ЗК України, законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", "Про\~Державний земельний\~кадастр" , Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 № 43. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Статтею 117 Земельного кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи земельних ділянок комунальної власності у державну власність. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою виникає на підставі та у спосіб визначений законодавством та оформлюється відповідно до закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( ст.126 Земельного кодексу України). Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. На підтвердження права власності на земельну ділянку позивачкою не надано правовстановлюючого документа. Зі змісту позовної заяви чітко не зрозуміло яке право позивачки було прямо порушено діями відповідачки чи діями органу місцевого самоврядування. Позивачкою наводяться розрізнені думки про накладки меж земельної ділянки відповідачки з її земельною ділянкою, однак належних та допустимих доказів такої накладки позивачка не подає. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом; визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;' визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно п. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. До того ж у рішенні Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року зазначено: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Тобто, можлива наявність помилок при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку не позбавляє права власності на таку земельну ділянку у її добросовісного набувача. Стосовно існування накладки меж земельних ділянок варто зазначити що існування такої накладки не підтверджене позивачкою жодним допустимим та достатнім доказом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Враховуючи те, що позивач не набула права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , вона не має жодних законних підстав вимагати захисту її порушеного права, оскільки підстав для виникнення такого права не існує. Верховний суд у постанові від 29.02.2018 року у справі № 910/21160/16 зазначив, що право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином позивачка не мала права на позов, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Відповідно до\~вищенаведених норм\~права у\~випадку,\~якщо порушення\~права не\~відбулось і\~ є\~підстави вважати,\~що його\~право буде\~порушено позивач\~мав право\~звернутися до\~суду з\~вимогою про\~усунення перешкод\~у користуванні\~земельною ділянкою,\~з вимогою\~про заборону\~вчинення \~дій,\~які можуть\~порушити його\~право,\~з вимогою\~про вчинення\~певних дій\~для запобігання\~такому порушенню\~за умови,\~що є якщо\~є підстави\~очікувати їх\~наступ і\~є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права. Обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає підставі заявленого ним позову і не ґрунтується на фактичних обставинах спору. Так, у позовній заяві фактичною підставою позову визначено порушення права позивачки на володіння земельною ділянкою, однак будь-яких доказів на підтвердження саме цієї обставини позивачем суду не подавалось. Крім того, позивачка шляхом подання позову намагається захистити своє право володіння земельною ділянкою, однак позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у цій справі не пред`являла, натомість просить за змістом позовних вимог позбавити і обмежити право власності інших осіб не будучи сама власницею, тому обраний спосіб захисту вочевидь не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на законі. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів саме позивачки у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову позивачки саме до цього відповідача не має. Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею ст.89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачки загалом ґрунтуються на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed