Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання квартири особистою приватною власністю, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що в січні 1982 року вона, як член Житлово-будівельного кооперативу №38 повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] . Після чого, 24 квітня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 15 листопада 1992 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано на підставі «довідки від 13 листопада 1992 р. за №47 виданої ЖБК №38», та записано в реєстрову книгу №61 за реєстровим №11503. 16 травня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 16 січня 2001 року [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » та ім`я з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 02 квітня 2024 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса [PERSON] стосовно укладення договору довічного утримання стосовно квартири [ADDRESS] . Проте нотаріус відмовив в укладення договору, оскільки квартира [ADDRESS] , на думку нотаріуса є спільним майном подружжя, та для укладення необхідна згода [PERSON] . Позивачка просить суд визнати майно особистою приватною власністю, оскільки внесла пайові внески за квартиру до укладення шлюбу з Відповідачем. Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 18 квітня 2024 у справі відкрито загальне позовне провадження. Відповідач відзив на позов до суду у строк, визначений ухвалою про відкриття провадження не подав. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в жодне з призначених судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з довідкою №47 від 13 листопада 1992 року виданою Житлово-будівельним кооперативом № 38, [PERSON] як член Житлово-будівельного кооперативу №38 повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00044164731 сформованого 21 березня 2024 року вбачається, що 24 квітня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (актовий запис №174 складений 24 квітня 1982 року). 15 листопада 1992 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . З документів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що право власності зареєстровано на підставі «довідки від 13 листопада 1992 р. за №47 виданої ЖБК №38», та записано в реєстрову книгу №61 за реєстровим №11503. Також, з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00044164731 сформованим 21 березня 2024 року та дублікату свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 травня 2000 року (актовий запис №234 складений 16 травня 1982 року). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00044143245 сформованого 20 березня 2024 року вбачається, що 16 січня 2001 року [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » та ім`я з « [PERSON] » на « [PERSON] » (актовий запис №1 від 16 січня 2001 року). Оскільки, судом встановлено, що спірна квартира придбана до набрання чинності\~Сімейного кодексу України\~тому, до цих правовідносин слід застосувати положення\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України, чинного на момент їх виникнення. Відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 Кодексу про шлюб та сім`ю, України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями\~статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої\~статті 57 Сімейного кодексу України.\~ Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі\~статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України, яка узгоджується з нормами\~статті 60 Сімейного кодексу України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. З матеріалів справи вбачається, що позивачка повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в січня 1982 року, що підтверджується довідкою №47 від 13 листопада 1992 року виданою Житлово-будівельним кооперативом №38, яка міститься в інвентаризаційній справі на квартиру. Оскільки, шлюб між сторонами укладено 24 квітня 1982 року, позивачкою доведено факт сплати нею в повному обсязі пайових внесків за квартиру [ADDRESS] до реєстрації шлюбу з Відповідачем. Відповідно до статті 15\~Закону України «Про власність», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до пункту 11(б)\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Суду не надано доказів придбання майна внаслідок спільної праці та (або) внесення пайового внеску за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці членів сім`ї, за наявності яких суд мав би підстави дійти висновку про право спільної сумісної власності членів сім`ї на спірну квартиру. Таким чином, позивач сплатила пайові внески внески за спірну квартиру у повному обсязі в січня 1982 року, до реєстрації шлюбу з відповідачем. Сам по собі реєстрації прав власності на квартиру в 1992 році не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі та (або) за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина перша\~ст.321 ЦК України\~визначає непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, зважаючи на вищенаведені обставини та норми закону, дослідивши наявні у справі докази і встановивши, що пайові внески за вказану квартиру в повному обсязі сплачено позивачкою в січня 1982 року, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору сплаченого за подання позовної заяви .

Outcome: approved