Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг з урахуванням 3% річних, заборгованості зі сплати пені та заборгованості зі сплати інфляційних витрат в загальному розмірі 21837,51 грн. Обґрунтовані позовні вимоги тим, що 21.04.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 18000,00 грн та зобов`язаний був ці грошові кошти повернути без відсотків до 30.05.2021. 11.04.2024 на адресу відповідача надіслано поштове відправлення з описом з вимогою про повернення боргу. Станом на день звернення з позовом відповідач не повернув борг. Таким чином утворилась заборгованість в розмірі 18000,00 грн зі сплати боргу, а також за період з 31.05.2021 по 23.02.2022 заборгованість зі сплати 3% річних в розмірі 396,00 грн, заборгованість зі сплати пені в розмірі 2239,88 грн, та заборгованість зі сплати інфляційних витрат в розмірі 1201,63 грн, що разом становить 21837,51 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється повернути суму позики, позивач звернувся до суду із даним позовом. Нормативно-правовим обґрунтуванням позовних вимог наводив положення цивільного процесуального законодавства, ст. 524, 526, 530, 533, 545, 610, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. Наводив положення судової практики Верховного Суду, постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань». Ухвалою суду від 05.06.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті. 27.06.2024 надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні з посиланням на чинне законодавство України та судову практику, з тих підстав, що між ним та позивачем не було укладено договору позики, а саме позивач не передавав йому у борг грошову суму у розмірі 18000,00 грн. Зазначив, що додану до позовної заяви розписку про отримання грошових коштів позивач змусив його написати. А саме, в той час він, відповідач, працював на позивача без офіційного оформлення. Позивач займався транспортними перевезеннями і «неофіційно» наймав водіїв для виконання замовлень із транспортних перевезень. У 2021 році позивач почав звинувачувати відповідача у розтраті його коштів (перевитрата пального, подання неправдивої інформації та інше), потім запросив відповідача до кабіни автомобіля, де під погрозами застосування до нього насилля змусив написати вищевказану розписку, ніяких коштів відповідач не отримав. Відповідач не звертався до поліції через відсутність доказів застосування психологічного насилля чи погроз з боку позивача. Враховуючи викладені обставини, відповідач вважає, що між ним та позивачем не був реально укладений договір позики грошових коштів, адже сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, не були передані кошти на виконання цього договору, а сама розписка була написана під примусом - погроз щодо застосування фізичного насилля. Також відповідач звертав увагу суду на зміст розписки, а саме, що у ній зазначено, що відповідач отримав від позивача грошову суму 18000,00 грн. та бере на себе зобов`язанння повернути дані грошові кошти у повному обсязі до 30.05.2021. Але, у розписці не зазначено, що відповідач отримав грошову суму в борг. Тобто, кошти за вказаною розпискою могли бути надані з будь-яких інших підстав та для будь-яких інших цілей. Відповідач не визнає отримання від позивача будь-яких коштів у борг. А тому, вважає, що до даних правовідносин не може бути застосовано положення глави 71 ЦК України, адже вказана розписка не підтверджує укладення між ним та позивачем договору позики. Навів заперечення та обґрунтування вимоги щодо стягнення компенсаційних коштів. 04.07.2024 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема, зазначив про необґрунтованість заперечень відповідача, оскільки у спірних відносинах відбулась передача грошових коштів від позивача до відповідача та наявне зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначені строки. 08.07.2024 надійшли заперечення, в яких відповідач, зокрема, звертав увагу суду, що боргове зобов`язання, обов`язково має містити умови отримання позичальником в борг грошей, саме повинна бути вказівка на передачу коштів в борг, в іншому випадку будь-яка розписка не може підтверджувати укладення між сторонами договору позики та наголошував на тому, що між ним та позивачем не було укладено договору позики. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав, що зазначені у позові та просив їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Із копії розписки про отримання грошових коштів (мовою оригіналу - «расписка о получении денежных средств») (а.с.9) судом встановлено, що 21.04.2021 [PERSON] , [INFO] , наведені паспортні дані, місце реєстрації: [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , [INFO] , наведені паспортні дані, проживаючого за адресою [ADDRESS] грошову суму 18000 грн. [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути дані грошові кошти в повному обсязі [PERSON] до 30.05.2021 без відсотків по домовленості з [PERSON] . Оригінал розписки судом оглянуто в судовому засіданні шляхом демонстрації її позивачем на камеру в режимі відеоконференції. Позивач надсилав на адресу відповідача вимогу про повернення боргу (а.с.10). Позивачем наведені розрахунки 3% річних, розрахунок пені, витрати від інфляції (а.с.11-13). Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1046 ЦК України (договір позики) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі №640/15157/16-ц, від 23.10.2019 у справі №723/304/16 досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні в`являти їх справжню правову природу. Не зважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Із дослідженої копії розписки про отримання грошових коштів, оригінал якої наявний у позивача, судом встановлено отримання відповідачем від позивача грошової суми 18000 грн, яку відповідач зобов`язувався повернути в повному обсязі без відсотків до 30.05.2021 по домовленості із позивачем. Проте, вказана розписка не доводить надання позивачем та отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів саме у борг, відповідно розписка такого змісту не може підтверджувати укладення між сторонами договору позики. З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено укладення з відповідачем договору позики та надання грошових коштів відповідачу саме у борг, відповідно відсутні підстави для задоволення основної позовної вимоги щодо стягнення боргу, скільки остання позивачем недоведена належними, достовірними та достатніми доказами. Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основної позовної вимоги щодо стягнення боргу, відповідно не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога щодо стягнення 3 % річних, заборгованості зі сплати пені та заборгованості зі сплати інфляційних витрат. В порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у виді сплати судового збору необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed