Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

у липні 2023 року [PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на 11) 20 частин будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] , а також на 9)20 частин вказаного будинку, що належали [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ним та відповідачами укладено договір найму будинку від 13.02.2002 року, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60,4 кв.метрів. Згідно п. 1 вказаного договору найму строк користування житловим будинком становить 2 роки Після закінчення строку договору договір вважається припиненим та не може бути поновленим. (п. 10) Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] (11)20 частин) на підставі рішення народного суду Харківського району м. Києва від 24.11.1992 року, зареєстрованого в БТІ 21.04.1994 року за реєстровим №11498, а також за [PERSON] (9)20 частин) на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №2 від 06.10.1999 року №3-3894, зареєстрованого в БТІ за реєстровим №11498. Позивач зазначає, що в погоджений між ним та відповідачами дату і час останні для повернення будинку з найму не з`явилися. В подальшому такі зустрічі постійно переносилися з вини відповідачів, а позивач продовжував постійно користуватися будинком без оплати грошових коштів на користь відповідачів. Зі сплином часу зв`язок з відповідачами було втрачено. Проживаючи у вказаному будинку, позивач утримує його в належному стані, сплачує комунальні послуги а інші витрати, зберігає в ньому свої речі. Він здійснив поточний ремонт та капітальний ремонт за власні кошти, продовжуючи, таким чином, відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном протягом більше ніж 15 років. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с. 64) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідачі відзив на позовну заяву не надіслали. В судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. Вислухавши пояснення представника позивача та свідків, а також дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. Судом встановлено, що право власності на 11)20 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі рішення народного суду Харківського району м. Києва від 24.11.1992 року, зареєстрованого в БТІ 21.04.1994 року за реєстровим №11498. Право власності на 9)20 частин вказаного житлового будинку зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №2 від 06.10.1999 року №3-3894, зареєстрованого в БТІ за реєстровим №11498. (а.с. 40) 13 лютого 2002 року між позивачем, з одного боку, та відповідачами, з іншого боку, укладено договір найму будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60,4 кв.метрів. Згідно п. 1 вказаного договору найму строк користування житловим будинком становить 2 роки Після закінчення строку договору договір вважається припиненим та не може бути поновленим. (п. 10)між ним та відповідачами укладено договір найму будинку від 13.02.2002 Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначає, що він відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном протягом більше ніж 15 років. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] посилається на письмові докази та покази свідків. Опитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що у вказаному житловому будинку проживає позивач разом з сім`єю. Вони самостійно облаштовували будинок, ремонтували його. В матеріалах справи містяться квитанції про сплату абонентського обслуговування розподілу газу за 2020 - 2022 р.р. (а.с. 41-49) за адресою: [ADDRESS] , договір найму будинку від 13.02.2002 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 32), а також замовлення-договір від 17 травня 2019 року (а.с. 36). Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності, не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З роз`яснень, викладених в п. 9 та п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року (справа №201/12550/16), від 27 червня 2019 року (справа №175/2338/16), для набуття права власності за набувальною давністю необхідна сукупність обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю є можливим лише за наявності усіх вказаних умов. Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніви щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням вищезазначених норм матеріального права, а також правових висновків Верховного Суду, суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог. Доводи позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки власниками спірного житлового будинку є відповідачі, які не відмовилися від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Суд враховує також і те, що сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у ньогоправа власності за набувальною давністю. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed