Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

05.07.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що вони з дружиною наразі перебувають у процесі розлучення. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] ( [INFO] )., який зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що він самостійно займається вихованням та утриманням сина. Позивач має змогу та бажання самостійно виховувати сина, в зв`язку з чим просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) разом з батьком [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. 17.11.2023 від відповідача надійшла заява про долучення доказів, а саме - копія рішення № 904 про затвердження висновку служби у справах дітей «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON] [INFO] » та копія висновку від 05.09.2023 № 1-07/201 служби у справах дітей виконавчого комітету Фонтанської сільської ради «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON] [INFO] ». 13.02.2024 в судовому засіданні позивачем подано оригінал висновку від 05.09.2023 № 1-07/201 служби у справах дітей виконавчого комітету Фонтанської сільської ради «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON] [INFO] ». 21.03.2024 в судовому засіданні позивачем подано: 1) копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 справа № 522/13371/23 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; 2) пояснювальну від [PERSON] , де вона зазначає, що хоче, щоб син проживав разом із батьком, оскільки вона має погані умови проживання, має намір виїхати з України, уклала з [PERSON] усний, а в майбутньому письмовий нотаріально-завірений договір про її згоду на визначення місця проживання сина з батьком в обмін на не подачу позову про поділ майна подружжя, вона нічого не втрачає, оскільки батьківських прав її не позбавляють та зміна житлових умов [PERSON] зараз буде мати негативний стресовий характер; 3) довідка МСЕК від 12.09.2018 серія 12 ААБ № 034989 [PERSON] ( [INFO] ) про надання їй 2 групи інвалідності безстроково; 4) копія паспорта [PERSON] ; 5) свідоцтво про народження [PERSON] , де в графі мати вказано [PERSON] ; 6) копія паспорту [PERSON] ; 7) довідка від 14.08.2023 № 379, про те, що [PERSON] навчається у 6 класі середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 29 м. Львова. 14.05.2024 позивачем у судовому засіданні подано: 1) довідку з місця навчання від 28.04.2024 № 87 про те, що [PERSON] 28.02.2012 фактично здійснює процес навчання в Академії Футболу «Рух» Львів; 2) розписку № 102 від ТЦК видану [PERSON] 1980 р.н., про те, що військово-обліковий документ, який йому належить серія [NUMBER] прийнятий для зберігання з метою оформлення та уточнення; 3) повістку № 35 [PERSON] 15.05.2024 від служби у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. 04.06.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.06.2024 від позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження та заява про долучення доказів, а саме: копія військового квитка [NUMBER] та копія витягу з АУТС «Оберіг». 28.03.2024 від представника позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР № 01-11/324/1вих від 18.03.2024. 16.07.2024 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, вислухавши доводи сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. 09.08.2023 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/13371/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] ( [INFO] ). Сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції. У позовній заяві позивач зазначає, що на теперішній час син постійно проживає разом з батьком та знаходиться на повному його утриманні. Відповідачка у своїх поясненнях зазначала, що хоче, щоб син проживав разом із батьком, оскільки вона уклала угоду із колишнім чоловіком про її згоду на визначення місця проживання сина з батьком в обмін на не подачу позову про поділ майна подружжя. Верховний Суд у постановах, зокрема від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17 та від 30.06.2021 у справі № 916/1142/20 зазначив, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч. 1, 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку від 05.09.2023 № 1-07/201 служби у справах дітей виконавчого комітету Фонтанської сільської ради «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON] [INFO] », слідує, що Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] [INFO] . В своїй заяві гр. [PERSON] зазначив, що його малолітній син [PERSON] [INFO] зареєстрований та проживає разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки, від 30.08.2023 № 363, [PERSON] [INFO] зарахований до 6-Є класу середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 29 м. Львова при Академії футболу ФК «Рух». Мати дитини, [PERSON] [INFO] надала письмову згоду (заява від 04.09.2023 № 32) на те, щоб місце проживання сина, [PERSON] [INFO] було визначено разом з батьком. Згідно з ч. 6 статтею 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У даному випадку суд не погоджується з висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Фонтанської сільської ради, оскільки дитина навчається і проживає у м. Львів, тоді як батько проживає у м. Одеса. За таких обставин, суд не враховує визнання позову відповідачем, оскільки враховуючи якнайкращі інтереси малолітньої дитини, не вбачає правових підстав для задоволення даного позову. При цьому, з огляду на вік дитини, наявність згоди матері на проживання дитини з батьком та положення ч. 1 ст. 160 СК України, сторони можуть самостійно за їх спільною згодою та самої дитини визначити місце проживання малолітньої дитини. Також суд враховує, що позивач є призовного віку, який є військовозобов`язаним, тому враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, суд повинен з`ясувати наявність можливих зловживань в напрямку підстав для звільнення з військової служби або надання відстрочки від військової служби, передбачених чинним законодавством України. Отже, самостійне виховання та утримання дитини віком до 18 років за рішенням суду корелюється із формулюванням передбачених чинним законодавством України підстав для звільнення з військової служби або надання відстрочки від військової служби. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Outcome: dismissed