Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання автомобіля та квартири спільним майном подружжя і визнання за ним права власності на частку зазначеного майна. В обґрунтування\~вимог зазначив,\~що в\~період зареєстрованого\~шлюбу сторонами\~було придбано\~автомобіль марки\~«Шевроле» вартістю\~364\~500\~грн та\~квартиру [ADDRESS] вартістю\~324\~000\~грн.\~Оскільки зазначене\~майно є\~спільним майном\~подружжя,\~а домовленості\~щодо його\~розподілу між\~ними не\~досягнуто,\~він змушений звернутися з позовом до суду. До судового засідання відповідачка пред`явила зустрічний позов, в якому просила: визнати автомобіль марки «Шевроле» та квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначила, що хоча спірне майно і було придбано нею в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, однак за її особисті кошти. Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Від [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому вона заперечує проти задоволення вимог [PERSON] , оскільки вважає, що спірне майно є її особистою приватною власністю. Так, нею був проданий автомобіль марки Хюндай за гроші в сумі 135\~000 грн, які вона витратила на придбання квартири. Решту грошей вона запозичила у своєї знайомої [PERSON] , на підтвердження чого відповідачкою долучена копія боргової розписки. Крім того, вона отримала кошти від своєї бабусі [PERSON] , яка продала належну їй квартиру у Миколаєві та купила квартиру у місті Очакові, а кошти, що залишилися від цього обміну, віддала їй. Відповідачка зазначає, що була оформлена підприємцем, отримувала дохід від цієї діяльності, в той час як її чоловік проходив службу у лавах ЗСУ та великих доходів не мав. Щодо автомобіля, то він придбаний за кошти, отримані нею від продажу частини будинку, набутого у спадщину. 07 серпня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач заперечує факт запозичення коштів у [PERSON] у розмірі 7 000 доларів США, однак підтверджує факт запозичення коштів у батька [PERSON] , який на час розгляду справи помер. Також, позивач зазначає, що спірний автомобіль Шевроле Круз був придбаний за рахунок коштів від продажу автомобіля Чері QQ, що був весільним подарунком його сестри. Вказаний автомобіль був проданий у день купівлі [PERSON] . Позивач також просить врахувати, що до шлюбу йому належав автомобіль Рено, відчуження якого відбулось у період зареєстрованого з відповідачкою шлюбу. При цьому, усе придбане у шлюбі майно було зареєстровано на дружину, у зв`язку із чим юридично він не має у власності ані нерухомості, ані транспортних засобів. Разом із тим, він, як військовослужбовець, мав стабільний значний дохід, що значно перевищував дохід відповідачки. Крім того, у відповідачки у період шлюбу були кредитні зобов`язання, що погашені ним, оскільки витрати [PERSON] перевищували її доходи. Позивачем за\~первісним позовом\~подано відзив\~на позовну\~заяву [PERSON] ,\~за змістом\~якого він\~заперечує проти\~задоволення вимог\~зустрічного позову,\~оскільки надана\~відповідачкою копія\~розписки не\~може бути\~доказом того,\~що спірна\~квартира була\~придбана за\~її особисті\~кошти.\~Крім того,\~зі змісту\~договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала бабусі відповідачки [PERSON] , слідує, що відповідачка діяла як представник і жодних доказів того, що їй передано кошти від продажу квартири матеріали справи не містять. Заперечуючи факт набуття відповідачкою коштів від продажу частини будинку, позивач звернув увагу на ту обставину, що покупцем нерухомості, згідно з договором, є батько [PERSON] Автомобіль Хюндай Акцент був придбаний відповідачкою до шлюбу та відчужений після укладення шлюбу, однак кошти від продажу цього автомобіля не використовувалися для купівлі спірної квартири, оскільки відповідачка наполягала на тому, що це її особистий автомобіль і кошти від продажу такого автомобіля її особисті. Відтак, за домовленістю подружжя спірна квартира та автомобіль були придбані за спільні кошти і лише та обставина, що укладення договорів, на підставі яких було відчужено майно у період, близький до купівлі авто і квартири, не може свідчити про використання особистих коштів одного з подружжя. В обґрунтування заперечень проти вимог зустрічного позову [PERSON] послався на наявну у доктрині цивільного права презумпцію спільності майна подружжя, спростувати яку повинна особа, яка вважає майно своєю особистою приватною власністю. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідачка та її представник первісний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, а вимоги зустрічної позовної заяви підтримали, просили їй задовольнити. Відповідачка надала пояснення, що до укладення шлюбу [PERSON] автомобіля у власності не мав, а час від часу користувався службовим авто. Автомобіль Черрі QQ ніколи не був у їхній власності, а лише у користуванні. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносин. Судом встановлено і сторони не заперечують того факту, що 09 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON] ) зареєстрували шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2023 року (т. 1 а.с. 4, 5-6). У період шлюбу сторонами набуто у власність автомобіль марки Шевроле Круз, державний номерний знак [NUMBER] , та квартиру [ADDRESS] . На підтвердження наведених обставин до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про шлюб, копію договору купівлі-продажу та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т.1, а.с. 31, 60-61, 62). Вирішуючи заявлені сторонами позовні вимоги, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). За змістом частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1 статті 65 СК України). Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини/чоловіка визначені статтею 57 СК України, відповідно до якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми статті 60 СК України містить правову презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Вирішуючи вимоги первісного позову в частині визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та вимогу зустрічної позовної заяви про визнання цієї квартири особистою приватною власністю [PERSON] , суд враховує таке. З огляду на закріплену у цивільному законодавстві презумпцію спільності майна подружжя, набутого у період зареєстрованого шлюбу, процесуальний обов`язок доказування того, що майно є особистою приватною власністю покладається на того з подружжя, хто на цьому наполягає. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своєї правової позиції та доведення джерел походження коштів на придбання спірної квартири [PERSON] надано копію розписки від 01 лютого 2019 року, за змістом якої вона запозичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 7\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 198\~100 грн для придбання квартири (т.1 а.п. 52). 26 квітня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Остащенко Н.О. (зареєстровано в реєстрі за №457) [PERSON] було придбано квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 67,1 кв. м., житлова 30,6 кв.м. Відповідно до п. 2.1 Договору продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 260 000 (двісті шістдесят тисяч) грн. За змістом розписки від 30 березня 2020 року, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 7\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 198\~100 грн (т. 1 а.п. 53). Разом із тим, надана відповідачкою копія розписки не може бути доказом того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, виходячи з того, що досить часто учасники цивільного обороту у спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання у позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Про неможливість використання договору позики у такій категорії справ як доказу неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо коштів, отриманих від продажу автомобіля Хюндай за ціною 135\~000 грн, суд погоджується про ймовірність використання цих коштів для придбання квартири, оскільки договір відчуження транспортного засобу передував укладенню правочину з придбання нерухомості. При цьому, сама лише можливість витрачення зазначених коштів не може вказувати на доведеність відповідного факту реальну витрату грошей від продажу автомобіля для купівлі квартири. Позивач визначив вартість квартири у розмірі 324\~000 грн, а відповідачка цього не оспорювала. Відтак, можливість внесення відповідачкою 135\~000 грн на придбання майна за ціною 324\~000 грн не спростовує презумпцію спільності такого майна. Суд також враховує, що до укладення шлюбу жодна із сторін не мала у власності нерухомого майна. При цьому, сторони не заперечують того, що дійсно отримували у борг кошти в сумі 7\~000 доларів США для придбання квартири, що було їх спільним зобов`язанням, погашеним за рахунок спільних коштів. З довідок про отримані сторонами доходи за період 2019-2020 роки слідує, що доходи [PERSON] значно перевищували доходи [PERSON] . Разом із тим, жодного майна позивач за період шлюбу не набув (Т.1, а.с. 41, Т.2, а.с. 2). Вказане свідчить про наявність підстав вважати, що він брав участь у набутті спірної квартири. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання автомобіля спільним майном подружжя та вимогу зустрічного позову про визнання його особистою приватною власністю [PERSON] , суд виходить з такого. З матеріалів справи вбачається, що до укладення шлюбу у власності [PERSON] було два транспортних засоби, а саме [PERSON] та [PERSON] , які були відчужені у період зареєстрованого між сторонами шлюбу. Вказані обставини підтверджується змістом договорів купівлі-продажу транспортних засобів (Т.1, а.с. 103-106). У шлюбі сторони придбали спірний автомобіль Шевроле Круз (Т.1, а.с. 47, 62). Доказів того, що вони мали у власності інші транспортні засоби матеріали справи не місять. Оскільки відповідачка довела належними і допустимими доказами той факт, що до реєстрації шлюбу з позивачем була власницею автомобіля і це майно у шлюбі було лише поліпшено, слід дійти висновку, що вона спростувала презумпцію спільності цього майна, у зв`язку із чим вимога її зустрічного позову про визнання автомобіля її особистою приватною власністю підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачем [PERSON] сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 6 885 грн 00 коп., а також 605 грн 60 коп. (за подання заяви про забезпечення позову), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т. 1 а.п. 1, а.п. 191, 200). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3\~542 грн 80 коп. Позивачкою за зустрічним позовом за звернення до суду сплачено 1073 грн 60 коп. Оскільки вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки підлягає стягненню 536 грн 80 коп. Шляхом взаємозаліку зобов`язань з відшкодування судових витрат, сума відшкодування становить 3006 грн, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: partial