Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Хребет Тетяни Іванівни, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат про визнання права власності на будинок і земельну ділянку та витребування майна із чужого незаконного володіння. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: В обгрунтування позовної заяви зазначає наступне, Постановою Ужгородського міськрайониого суду Закарпатської Області від 19.07.2007 у справі № 1-75/07 доведена вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка стала наслідком завдання [PERSON] - батьку [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті. Зазначена постанова набрала законної сили 27.07.2007. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області від 10.12.2007 у справі № 2п-4937/07 ухвалено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] та [PERSON] матеріальних збитків у розмірі 2752,50 грн. солідарно, 50 000,00 моральної шкоди та судові витрати покладені на [PERSON] . Рішення набрало законної сили 23.04.2008. На виконання цього рішення, судом видано виконавчий лист від 20.06.2008. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення у добровільному порядку, позивач звернулась із заявою до органів державної виконавчої служби для його примусового виконання. 04.07.2008 постановою головного державного виконавця Районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04.07.2008 було відкрито виконавче провадження № 8096227 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.06.2008 № 2п-4937/07 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 2752,50 грн. та про стягнення з [PERSON] моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 50 000, 00 грн.. Боржником у межах цього виконавчого провадження визначено [PERSON] і оскільки відповідачем рішення не виконано та не виконувалось, а заходи примусового виконання рішення не дали результату, постановою від 16.12.2008 виконавчий документ повернуто стягувану (Позивачу) на підставі пункту 2 частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (Відповідача) відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення та здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Водночас, 16.02.2011 виконавчий документ знову пред`явлено до виконання та постановою від 18.02.2011 відкрито виконавче провадження № 24548763. і знову ж таки, відповідач рішення не виконував та жодні дії, що сприяли б його виконанню не здійснював. Таким чином, виконавчий документ постановою від 15.08.2011 повернуто стягувану (Позивачу) на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (Відповідача) відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення для погашення суми боргу. 02.09.2014 виконавчий документ стягувачем (Позивачем) знову пред`явлено до органів державної виконавчої служби та постановою від 02.09.2014 відкрито виконавче провадження № 44600948 і відповідач знову не здійснював жодних дій задля виконання рішення та не намагався якимось чином врегулювати спір та здійснювати оплату боргу частково. З огляду на це, 31.05.2017 постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувану (Позивачу) на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (Відповідача) відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Враховуючи вищевикладене, Відповідач протягом 15 років та 7 місяців не виконував рішення суду. Згідно з розпорядженням державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.11.2023, Відповідачем 10.11.2023 (через 15 років та 7 місяців) здійснено зарахування на депозитний рахунок цього відділу коштів для погашення заборгованості по виконавчому документу. Тому вважає, що з відповідача підлягають стягненню виплати передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 23.04.2008 по 09.11.2023, що складає 5679 дні, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості інфляційне збільшення, що складає 225 435,44 грн., а також 3% річних у розмірі 23\~323,19 грн. та підлягає сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду. Представник відповідача адвокат Моняк Р. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на той факт, що про наявність та розгляд в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області цивільної справи № 2п-4937/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, за наслідками розгляду якої і виникли боргові зобов`язання, відповідач дізнався лише у 2023 році, після чого було негайно виконано дане рішення суду щодо стягнення матеріальних збитків. Відповідач не приймав участь в розгляді даної справи так як йому не було відомо взагалі про наявність даної справи. У документах позовної заяви були зазначені не вірні анкетні данні відповідача, у зв`язку із чим вся кореспонденція надходила на іншу адресу та відповідачем не отримувалася. Аналогічна ситуація склалася із виконавчою службою, жодного документа, повідомлення про наявність даного боргу до Відповідача не надходило. Отже, невиконання відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, з`явилося лише у зв`язку із необізнаністю Відповідача про наявність даної справи, даної заборгованості, а не у зв`язку із небажанням виконання рішення суду. Також, варто зазначити, що підставою для сплати Відповідачем матеріальної та моральної шкоди, а згодом і 3% річних та інфляційних втрат була, дорожньо-транспортна пригода, яка є не договірним зобов`язанням. Вважає, що дія частини другої статті 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Тобто, в даному випадку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди має місце тільки відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку відповідач, внаслідок необізнаності про наявність даних боргових зобов`язань, не міг сплатити, втім 10.11.2023 здійснив зарахування на депозитний рахунок цього відділу коштів для відшкодування збитків по виконавчому документу № 2п-4937/07. Втім, відшкодування шкоди є відповідальністю, а не борговим зобов`язанням, а отже нарахування процентів на відповідальність є фактично неспіврозмірною відповідальністю і не відповідає законодавству. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.01.2024 року вказана позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.04.2024 постановленою в судовому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи витребувати з архіву Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області матеріали справи № 2п-4937/07. В судовому засіданні 22.07.2024 року: позивачем та її представник позовну заяву підтримали в повному об`ємі, посилаючись на мотиви викладені в позовній заяві наданих поясненнях, просили таку задовольнити. представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та поясненнях наданих в суді, у задоволенні позову просив відмовити. відповідач в судове засідання не з`явився скористався своїм правом приймати участь у судовому засіданні через свого представника. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2007 у справі № 2п-4937/07 ухвалено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] та [PERSON] матеріальних збитків у розмірі 2752,50 грн. солідарно, 50 000,00 моральної шкоди та судові витрати покладені на [PERSON] . Рішення набрало законної сили 23.04.2008. На виконання цього рішення, судом видано виконавчий лист від 20.06.2008. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення у добровільному порядку, позивач звернулась із заявою до органів державної виконавчої служби для його примусового виконання. 04.07.2008 постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04.07.2008 було відкрито виконавче провадження № 8096227 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.06.2008 № 2п-4937/07 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 2752,50 грн. та про стягнення з [PERSON] моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 50 000, 00 грн.. Боржником у межах цього виконавчого провадження визначено [PERSON] 16.12.2008 виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення та здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Водночас, 16.02.2011 виконавчий документ знову пред`явлено до виконання та постановою від 18.02.2011 відкрито виконавче провадження № 24548763. Постановою від 15.08.2011 виконавчий лист повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення для погашення суми боргу. 02.09.2014 виконавчий документ стягувачем знову пред`явлено до органів державної виконавчої служби та постановою від 02.09.2014 відкрито виконавче провадження № 44600948. 31.05.2017 постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Згідно з розпорядженням державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.1112023, Відповідачем 10.11.2023 здійснено зарахування на депозитний рахунок цього відділу коштів для погашення заборгованості по виконавчому документу. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи № 308//22217/23 та матеріали цивільної справи № 2п-4937/07, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільних прав та інтересів визначено ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 та ч.5\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян І підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами,, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно\~ст. 625 ч. 2 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями\~статті 625 ЦК України\~визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. За приписом частини п`ятої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою\~статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що\~статтю 625 ЦК України\~вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст.\~526,\~530,\~610, ч. 1 ст.\~612 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте стягувачем, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання не свідчить про припинення зобов`язання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє стягувача права на отримання сум, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК України,\~\~оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.\~526,\~599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо посилання представника відповідача, на те, що про наявність та розгляд в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області цивільної справи № 2п-4937/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, за наслідками розгляду якої і виникли боргові зобов`язання, Відповідач дізнався лише у 2023 році, у зв`язку з тим, що в цивільній справі були невірно вказані його анкетні данні, зокрема, як зазначив представник відповідача у судовому засіданні невірно вказана адреса відповідача, вказані факти спростовуються оглянутими в судовому засідання матеріалами справи № 2п-4937/07. Зокрема, згідно протоколу судового засідання від 19.11.2007 року та 10.12.2007 року (справа № 2п-4937/07 а.с.25-29) та рішення від 10.12.2007 року вбачається, що [PERSON] був присутній в судовому засіданні, висловлював свою думку та був присутнім при оголошенні рішення суду. Відповідно до журналу судового засідання від 23.04.2008 року (справа № 2п-4937/07 а.с.47-48) та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 23.04.2008 року ((справа № 2п-4937/07 а.с.49-50,51-53), вбачається, що [PERSON] був присутнім в судовому засіданні апеляційній інстанції та в його присутності було оголошено ухвалу суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] був обізнаний, як про наявність цивільної справи, так і про рішення суду, був ознайомлений з його змістом, оскільки був присутній в судових засіданнях як в суді першої інстанції так і апеляційної, тобто йому достеменно було відомо про наявний у нього обов`язок перед [PERSON] .. Разом з тим, починаючи з 23 квітня 2008 року, [PERSON] рішення суду не виконував і виконав його лише 10.11.2023 року. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем боргового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2007 року, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених\~\~ч.2\~ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та індексу інфляції. Такі висновки суду спираються на усталену судову практику. Так, Велика Палата ВС у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15ц зазначила, що завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. У\~статті 625 ЦК\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Щодо періоду за який підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, судове рішення відповідачем [PERSON] виконано 10.11.2023 року. З огляду на викладене, суд вважає, що період за який слід стягувати виплати передбачені ч.2 с. 625 ЦК України, необхідно обраховувати з 14.12.2020 року по 10.11.2023 року тобто за три роки до подання позову до фактичного виконання рішення [PERSON] , тому із врахуванням суми заборгованості 50 000 грн., стягненю з [PERSON] підлягає 22 962 (двадцять дві дев`ятсот шістдесят дві) гривень 46 копійок індексу інфляції за період з 14 грудня 2020 року по 10 листопада 2023 року та 4360 (чотири тисячі триста шістдесят) гривень 3% річних за період з 14 грудня 2020 року по 10 листопада 2023 року. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до положень ч.1, п.2 ч.2, ч.7\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суму яка підлягає до стягнення з відповідача судом зменшено, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмір 1211 гривень 20 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: partial