Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Адвокат Татарченко К.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] . Наразі шлюб між сторонами розірваний. Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Син проявляє прихильність до матері. Питання визначення місця проживання дитини вирішити з відповідачем не вдалось. Просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] . 16.10.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі, здійснення її розгляду в порядку загального позовного провадження та залучено третю особу. 12.04.2024 постановлено ухвалу про відмову в закритті провадження у справі та ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Учасники справи до суду не з`явились. Представник позивача та третьої особи надали заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 28.09.2016 перебували в шлюбі, під час якого [INFO] народився [PERSON] . Шлюб був розірваний згідно відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №752/2417/22. [PERSON] відвідує ДНЗ «Ліко-Світ Венеція» з 08.09.2022, [PERSON] оплачує вартість освітніх послуг, приводить та забирає дитину із закладу. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та працює бухгалтером в ТОВ «Будівельна Група «Екобуд» з грудня 2020 року. За місцем роботи характеризується позитивно, стягнень не мала. Позивачка отримує стабільний дохід, що підтверджується даними з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 12.02.2024. [PERSON] до кримінальної відповідальності станом 05.03.2024 не притягувалась, судимостей не має, в розшуку не перебуває. [PERSON] з 08.06.2022 проживає на території Німеччини. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.04.2024 №100-4324 доцільним є визначення проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує вимоги частини шостої статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18). Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. При вирішенні цього спору суд враховує обставини життя батька, матері, самої неповнолітньої дитини, яка мешкає разом з матір`ю, яка створила належні умови для проживання дитини, наявність стабільного доходу та постійного місця роботи у матері дитини, відсутність відомостей про негативну поведінку батьків щодо дитини та вважає, що матір здатна забезпечити належні умови проживання та виховання дитини, право дитини на здоров`я. Проте суд при вирішенні цього спору має враховувати в першу чергу інтереси самої дитини і діяти так, щоб забезпечити її найкращі інтереси з урахуванням при оцінці віку дитини, її поглядів, індивідуальність, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпеку дитини, вразливе положення тощо, право дитини на здоров`я. Також суд враховує висновок Органу опіки та піклування, який вважав доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. При цьому суд вважає, що цей висновок зроблений з урахуванням обставин життя дитини, яка проживає разом з матір`ю в двокімнатній облаштованій квартирі, де створені належні умови для проживання дитини, яка забезпечена усім необхідним (іграшки, одяг, книжки, продукти харчування тощо). Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, в позашкільний час займається футболом у ФК «Ал`яс Київ» та з логопедом. Дитина обслуговується в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району, матір уклала декларацію з лікарем. Батько з 26.09.2022 сплачує аліменти на утримання сина. Крім того, суду не була надано жодних доказів щодо неможливості визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів, проживання дитини з матір`ю, малолітній вік, соціальні зв`язки, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, тривале проживання відповідача за межами України, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову та приходить до висновку про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved