Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства (далі - ДП) «Завод 410 ЦА», в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в сумі 65 650,25 грн, яка складається з: 54 852,51 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 10 797,74 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1970 року працювала на ДП «Завод 410 ЦА». 31 серпня 2023 року її було звільнено з посади майстра відділу механізації та автоматизації за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі статтею 38 КЗпП України. У тексті наказу про звільнення відповідачем зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 24 липня 2020 року по день звільнення. Позивач зазначає, що у порушення статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив повний розрахунок з нею у день звільнення, а саме їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 54 852,51 грн. Крім того, їй не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 24 липня 2020 року по день звільнення 31 серпня 2023 року, що становить 10 797,74 грн. Також у зв`язку з тим, що належні їй виплати при звільненні не були виплачені у день звільнення, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення виклику сторін та надано відповідачу 15?денний термін з моменту отримання ухвали про відкриття провадження для подання до суду відзиву. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з довідками про доставку електронного документа, які містяться в матеріалах справи, сторони отримали копії ухвал про відкриття провадження та відповідач отримав копію позовної заяви з додатками. 13 лютого 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 65 650,25 грн, оскільки вважає їх безпідставними, необґрунтованими. Зазначає, що вимога про сплату на користь позивача суми компенсації за невикористану щорічну відпустку є незаконною, оскільки відповідно до довідки відповідача про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем становить: 54 852,51 грн, з яких: 44 054,77 грн - заборгованість по заробітній платі; 10 797,74 грн. - компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Зазначена сума компенсації була нарахована відповідачем позивачу в серпні 2023 року. За таких підстав, нарахування та стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10 797,74 грн є безпідставним, та у випадку задоволення позовних вимог призведе до подвійного стягнення грошових коштів з відповідача. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в сумі 65 650,25 грн, а саме, в частині стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10 797,74 грн. 22 лютого 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив, аналогічний відзиву, який надійшов 13 лютого 2024 року. 23 лютого 2024 року позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій вона просить: стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у сумі 54 852,51 грн, яка складається з: 43715,75 грн - заборгованості по заробітній платі за період з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року та 10 797,74 грн - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 25 календарних днів; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2023 року по дату ухвалення судом рішення у справі. Вказану заяву про зменшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки сторони в судове засідання не викликались. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Суд установив, що позивач 24 липня 1970 року на підставі наказу від 31 липня 1970 року № 54 була зарахована в групу СПУ комплектувальником по третьому робочому розряду ДП «Завод 410 ЦА». 01 травня 2021 року позивач була переведена на посаду майстра відділу механізації та автоматизації. Наказом від 18 серпня 2023 року № 657/о «Про звільнення Гололобової Зінаїди» [PERSON] , майстра відділу механізації та автоматизації звільнено 31 серпня 2023 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі статтею 38 КЗпП України. Також в даному заказі зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 24 липня 2020 року по день звільнення. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначила про те, що відповідачем їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 43 715,75 грн, а також 10 797,74 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року, виданої відповідачем вбачається, що на день звільнення [PERSON] нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 44 054,77 грн, без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Отже, заборгованість по заробітній платі становить 44 054,77 грн. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, визначив розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 43 715,75 грн. Однак суд не може погодитись з визначеним позивачем розміром заборгованості по заробітній платі, оскільки він спростовується наданою відповідачем довідкою про нарахування заробітної плати. Крім того, судом установлено, що позивач погоджується із загальним розміром заборгованості, визначеним відповідачем в сумі 54 852,51 грн (сума заборгованості по заробітній платі + компенсація відпустки при звільненні), тобто в повному обсязі погодилася із розміром нарахованої, але не виплаченої заборгованості. Таким чином, суд вважає, що при визначенні заборгованості по заробітній платі в сумі 43 715,75 грн позивачем допущено арифметичну помилку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 44 054,77 грн, без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, такий розмір заборгованості підтверджений належними доказами та не спростований відповідачем. Щодо вимоги про стягнення з відповідача компенсації за 25 днів невикористаної відпустки в розмірі 10 797,74 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України), аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки». Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»). Судом установлено, що згідно з довідкою про загальну кількість календарних днів невикористаної відпустки [PERSON] , за період з 24 липня 2020 року по день звільнення 31 серпня 2023 року остання мала право на щорічну основну відпустку в кількості 25 календарних днів. Відповідно до довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року, виданої відповідачем, вбачається, що розмір компенсації відпустки при звільненні становить 10 797,74 грн. Враховуючи викладене, позивачем належними доказами доведено суму, яка підлягає компенсації, тому суд дійшов висновку, що на її користь підлягає стягненню компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 10 797,74 грн. Зазначений розмір не спростований відповідачем. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2023 року по день ухвалення рішення суду, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частин першої, другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідачем не були виплачені у день звільнення всі належні позивачу суми при звільненні, тому вона має право на компенсацію майнових втрат в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Разом з тим, суд не вбачається підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні за період з 01 вересня 2023 року по день ухвалення рішення, оскільки чинним трудовим законодавством встановлено, що таке відшкодування може бути виплачене не більш як за шість місяців. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає сплаті на користь позивача за період з 01 вересня 2023 року по 01 березня 2024 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою про середню заробітну плату, видану відповідачем [PERSON] вбачається, що заробітна плата за останні 2 календарні місяці, які вона працювала перед звільненням становила 13 142,83 грн - за листопад 2022 року та 4 090,26 грн - за грудень 2022 року. Кількість робочих днів - 28, середньоденна заробітна плата - 615,46 грн. Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 вересня 2023 року по 01 березня 2024 року в розмірі 80 625,26 грн (615,46 грн (середньоденна заробітна плата) х 131 (робочий день) = 80 625,26 грн). При цьому, суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір заборгованості по заробітній платі, сума компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначені без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволений частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в розмірі 1 354,78 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial