Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати сум, належних працівникові при звільненні, у розмірі 30047,91 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 30887,64 грн. та понесені позивачем судові витрати. У поданому письмовому відзиві з додатками представник відповідача щодо задоволення позову заперечив. Зазначає, що заборгованість по заробітній платі у ДП «Закарпатський облавтодор» виникла через скорочення об`єму робіт та послуг. Зазначає, що на підставі постанови державного виконавця по виконавчих провадженнях накладено арешт на всі банківські рахунки підприємства, що частково блокує роботу підприємства та значно унеможливлює погашення заробітної плати. Просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити у повному обсязі. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує на наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.30,34,37, 38). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Позивач з 01 грудня 2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду водія ДРП-3. 07 березня 2023 року позивача було звільнено згідно Наказу №8-к "Про звільнення з роботи" на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.6). Згідно довідки\~філії "Мукачівське\~ДЕД"\~ДП "Закарпатський\~облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" від 24 січня 2024 року №7 відповідач має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає: жовтень 2022 року - 3816,00 грн.; листопад 2022 року - 4770,00 грн.; грудень 2022 року - 4227,74 грн.; січень 2023 - 5137,50 грн.; лютий 2023 року - 4392,91 грн.; березень 2023 року - 7673,76 грн. Загальна сума доходу у вигляді заробітної плати за період з 01.10.2022 року по 31.03.2023 року становить 30047,91 грн. Суми вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.7). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України, передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 30047,91 грн. (а.с.7). Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 53643,33 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Разом з цим, судом враховується, що такий розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, визначений вже з урахуванням утримання податку й інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до Довідки № 7 від 24 січня 2024 року, заробітна плата [PERSON] за січень-лютий 2022 року склала 9560,41 грн., а отже середній заробіток за один день складає 245,14 грн. (19560,41 грн./36 роб. дн. = 245,14 грн.) Оскільки середня кількість робочих днів у місяці становить 21 день, то кількість робочих днів у шести місяцях складає 126 днів. Враховуючи зазначене, середній заробіток [PERSON] за час затримки фактичного розрахунку становить 30887,64 грн. (245,14 грн. х 126 днів = 30887,64 грн) Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що заборгованість по заробітній платі у ДП «Закарпатський облавтодор» виникла через скорочення об`єму робіт та послуг, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Також суд звертає увагу на те, що відсутність коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів на всі банківські рахунки підприємства не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правові висновки Верховного Суду у постанові від 25.05.2016 року, справа №6-948цс16; у постанові від 03.01.2018 року, справа №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Суд виходить з того, що відповідач 07.03.2023 року достовірно знав про вимогу позивача щодо його розрахунку при звільненні та згідно наказу №8-к від 07.03.2023 року останнім днем праці відповідача зазначено 07 березня 2023 року. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2\~ч.5\~ст.\~265\~ЦПК України\~-\~у резолютивній\~частині рішення\~зазначаються розподіл\~судових витрат; ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання щодо розподілу судового збору, суд ураховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Поскільки вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, суд доходить висновку, що судовий збір слід стягнути з відповідача в користь держави (у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України) та за ставками, встановленими ст. 4 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року у розмірі 1211,20 грн., які діють з 01.01.2024 року (на день постановлення рішення).

Outcome: approved