Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

У березні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства (далі - АТ) «СЕНС БАНК», у якій вказує, що АТ «СЕНС БАНК» є правонаступником АТ «Альфа-Банк». У прохальній частині позову позивач просить суд стягнути на його користь кошти, стягнуті на користь відповідача за виконавчим написом нотаріуса у розмірі 35 564,28 грн., як безпідставно набутих. Також просив стягнути 3% річних в сумі 1 759,25 грн., інфляційні втрати - 4 895,28 грн. та судовий збір - 1 211,20 грн. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. вчинено виконавчий напис № 5513, яким стягнуто з позивача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 630541789 від 20 грудня 2016 року, який укладався позивачем з АТ «Альфа-Банк» в сумі 34 564,28 грн. З позивача також було стягнуто 1 000,00 грн. за вчинення виконавчого напису. На підставі зазначеного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. 24 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. 01 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса. Позивач зазначає, з нього було стягнуто суму боргу у розмірі 35 564,28 грн., стягнуто витрати в рамках виконавчого провадження: за вчинення виконавчих дій в сумі 1 269,00 грн., винагороду виконавцю - 3 556,42 грн. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 04 липня 2022 року в справі № 752/6670/20, яке набрало законної сили, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. № 5513 від 05 жовтня 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Оскільки на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, було стягнуто заборгованість, тому відсутні правові підстави набуття відповідачем грошових коштів. Позивач вважає отриманні відповідачем грошові кошти, за вказаних обставин, безпідставно набутими, а тому вони підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою Голосіївського районною суду міста Києва суду від 26 березня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу направлялось рекомендованим повідомленням копії ухвали суду про відкриття провадження, позовна заява з додатками, отримання яких підтверджується зворотним поштовим відправлення від 01 квітня 2024 року (а.с.35). Відповідач не скористався право подачі відзиву на позовну заяву. Суд зазначає, що позивачем подано позовну заяву до суду у паперовому виді, поза системою «Електронний суд», тому у позивача відсутній обов`язок направлення позовної заяви з додатками в електронній формі іншим учасникам справи (ч.2 ст.190 ЦПК України). Третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. (представник Пількевич Т.А. (ордер а.с.46,47), з дотриманням положення ст.181 ЦПК України, подав пояснення (а.с.42-48). У поясненнях зазначається, що приватним виконавцем дотримано строки здійснення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»; виконавчий документ на час виконання був чинний, тому не існувало підстав, які б перешкоджали вчиняти виконавчі дії; звертає увагу, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат в період дії запровадження воєнного стану в Україні є безпідставними. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. вчинено виконавчий напис, реєстровий номер № 5513, яким стягнуто з позивача [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» ( правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» ) заборгованість за кредитним договором № 630541789 від 20 грудня 2016 року в сумі 34 564,28 грн. За вчинення виконавчого напису на підставі ст.31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто з позивача (боржника) на користь стягувача 1 000,00 грн. (а.с.13). Рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 04 липня 2022 року в справі № 752/6670/20, яке набрало законної сили, виконавчий напис, вчинений 05 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі № 5513, яким стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 564,28 грн., визнано таким, що не підлягає задоволенню (а.с.8-12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 листопада 2019р. у справі № 922/643/19). Отже, обставини, встановлені рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 04 липня 2022 року № 752/6670/20 мають преюдиціальне значення та не доказуються при розгляді даної справи. На примусове виконання виконавчого напису № 5513, вчиненого 05 жовтня 2018 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. постановою від 24 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а.с.16). Як вбачається, з постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. від 01 липня 2020 року, виконавче провадження № [NUMBER] закінчено, припинено чинність арешту на майно боржника, припинено чинність арешту коштів боржника, припинено відрахування коштів із заробітної плати, яке проводилось у вказаному виконавчому провадженні (а.с. 19-20). Так, згідно із положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Постановою Верховного Суду від 18 січня 2024 року по справі № 463/7127/22 зазначено, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Схожі за змістом правові позиції містяться також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18 та від 23 квітня 2019р. у справі № 918/47/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: «зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Суд звертає увагу, що судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 вересня 2021 року по справі № 201/6498/20. Отже, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України). Враховуючи, що підставою отримання АТ «Альфа-Банк» суми у розмірі 35 564,28 грн., яка стягнута з [PERSON] на підставі виконавчого напису, який судовим рішенням було визнано такими, що не підлягає виконанню, вказана сума вважається такою, що підлягає поверненню позивачу, оскільки правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 4 895,28 грн. та 3 % річних у сумі 1 759,25 грн., які нараховані за період з 04 липня 2022 року по 25 лютого 2024 року, суд приходить до висновку про їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.2ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У пунктах 45, 46 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, зазначено що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 35 564,28 грн. - безпідставно набуті кошти; 1 759,25 грн. - 3% річних, 4895,28 грн. - інфляційні втрати. Всього разом 42 218,81 грн. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1 211,20 грн., які було сплачено за подачу позову (а.с.28). На підставі викладеного та

Outcome: approved