Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

Позивача [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, звернулася з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де третя особа приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна про визнання з підстав визначених ч.ч. 1,3 ст. 215 та ст. 234 ЦК України, фіктивним та недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку розташованому за адресою [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказує, що позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] , проживаючи впродовж 2006-2022 у спірному будинку розташованому за адресою [ADDRESS] , не знали про існування оспорюваного договору, оскільки не були стороною цього договору. При цьому сторона цього договору - продавці [PERSON] (1971 р.н.) та [PERSON] постійно проживали у цей період (2000-2021 р.) у власному домоволодінні в [ADDRESS] , а покупець [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] (у період 2002-2022 р.) також постійно проживала в [ADDRESS] . Обгрунтовуючи порушення прав, представник вказує про наявність у позивачки [PERSON] прав на спірний житловий будинок посилаючись на те, що з 2006 року позивачка відкрито, безперешкодно та добросовісно володіла цим житловим будинком разом з своїм чоловіком [PERSON] (1942 р.н.), який помер [INFO] , а відтак за набувальною давністю набула право власності на цей будинок. Вказуючи про недійсність укладеного між продавцями [PERSON] (1971 р.н.), його дружиною [PERSON] і покупцем [PERSON] , договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в [ADDRESS] , представник позивачки зазначає, що цей договір, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №2906 від 20.04.2006 року укладено з розстрочкою платежу, однак покупці, не виконали умови договору, щодо внесення другого платежу строк якого було обумовлено умовами договору до 25.05.2006 року. Звертає увагу суду, що жодних договорів щодо земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок, між сторонами оспорюваного договору не укладалося, що свідчить про фіктивність договору купівлі продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в [ADDRESS] від 20.04.2006 року. Також вказує, що оспорений договір купівлі-продажу вчинено без його обов?язкової державної реєстрації, а тому він не може в силу ст. 210 ЦК України вважатись чинним, такий договір не відповідає вимогам закон. Як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на цей момент законодавство пов?язувало і пов`язує виникнення права власності на майно, саме з моментом державної реєстрації договору, як правочину, з моменту добудови незавершеного будівництва, чого відповідачка [PERSON] не виконувала і не намагалась ніколи виконати. Введення в оману третіх осіб, тобто [PERSON] (1942 р.н.) та його дружини [PERSON] , що проживали у цьому будинку, шляхом замовчування про факт його укладення та щодо фактичних обставин цього оспореного правочину, щодо дійсних намірів учасників, фактичний свідомий намір цих продавців та покупця оспореного правочину на невиконання зобов`язань договору; приховування ними справжніх намірів правочину, є чіткими ознаками фіктивного правочину. У зв`язку з наведеним просить визнати фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірні споруди розташований у [ADDRESS] укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 19.03.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26.03.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Позивачка та її представник адвокат Марич І.Ю. будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. 12.07.2024 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його та позивачки участі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зі штрих кодовим ідентифікатором №0600913523293, №0600919007726, №0600925303752, №0600933362970 в судове засідання не з`явилася. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавала. Відповід [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до оголошення про виклик відповідача здійснений в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України в судове засідання не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зі штрих кодовим ідентифікатором №0600919006576 в судове засідання не з`явилася. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавала. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зі штрих кодовим ідентифікатором №0600919008536, №0600919006045 в судове засідання не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Третя особа приватний нотаріус Стойка Н.М. будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зі штрих кодовим ідентифікатором №0600919005340, №0600925328704, №0600933365554 в судове засідання не з`явилася. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавала. Дослідивши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою\~статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 ЦК України). Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно статті 234 ЦПК України, фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний\~правочин визнається\~судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум ВСУ в п. 24 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Позивачка вимагає визнати недійсним договір купівлі - продажу та стверджує, що оспорюваний договір в силу вимог ст. 234 ЦК України, є фіктивним, оскільки такий вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та через непроведення державної реєстрації в порушення ст. 210 ЦК України, такий є неукладеним. Судом встановлено, що договором купівлі-продажу від 20.04.2006 року, який укладеного між продавцями - [PERSON] 1971 р.н. мешканцем [ADDRESS] , [PERSON] 1969 р.н. мешканкою [ADDRESS] та покупцем - [PERSON] 1967 р.н., який посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №2906, незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,1004 га. за адресою: [ADDRESS] проданий [PERSON] та [PERSON] покупцю [PERSON] . Відповідно до пункту 3 цього договору продаж цей за домовленістю сторін вчинено за 657 162,00 грн. з яких: продавці отримали 152 162,00 грн. до підписання цього договору, а 505 000,00 грн. будуть сплачені покупцем - продавцям на протязі 30 календарних днів з дня підписання цього договору, після отримання кредиту. Згідно пункту 2 договору видно, що на час його укладення готовність незакінченого будівництвом житлового будинку складає 95 % та до нього відносяться вибарльня та огорожа. З пункту 3 вказаного договору також вбачається, що відчужуваний незакінчений будівництвом житловий будинок є спільною частковою власністю продавців. Вони є повноважними власниками незакінченого будівництвом житлового будинку і мають усі права щодо вільного розпорядження ним. Відчужуваний незакінчений будівництвом житловий будинок належить продавцям на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 6.04.2005 року справа №2-558/05, яке набрало законної сили від 6.05.2005 року та будівельного паспорта № [NUMBER] , виданого 08.02.2005 року комунальним проектним підприємством "Тячів-Проект" міста Тячів Закарпатської області (а.с.10). Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 06.04.2005 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Відділу містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації, Тячівської міської ради та [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, позов задоволено та визнано [PERSON] власником будинку [ADDRESS] . Та згідно проставленої в рішенні відмітки, таке набрало законної сили 6.05.2005. З мотивувальної частини вказаного рішення Тячівського районного суду також вбачається, що [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами площею 32 кв.м. розташованого на земельній ділянці розміром 700 кв.м., відповідно до договору дарування №1-2580 від 30.09.1996 укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Державним актом №032064 на право власності на земельну ділянку стверджено, що [PERSON] є власником земельної ділянки 0,1004 га. по [ADDRESS] . Також судом, відповідно до довідки №24 від 28.02.2005 р. виданої Тячівським районним відділом державного підприємства технічної інвентаризації було встановлено, що рівень незакінченого будівництва житлового будинку в [ADDRESS] , складає 86 % і вартість його в цінах 2005 року складає 84559,0 гривень (а.с.13). Згідно з Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗК №032064 вбачається, що [PERSON] мешканець [ADDRESS] , на підставі рішення Тячівської міської ради 7 сесії 4 скликання від 17.04.2003 року за №169 є власником земельної ділянки площею 0,1004 га. яка розташована в [ADDRESS] (а.с.12). З будівельного паспорту на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника виготовленого комунальним проектним підприємством "Тячів - Проект" вбачається, що такий виготовлено на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на замовлення [PERSON] (а.с.14-17). Згідно повідомлення т.в.о. директора ТВП «Техбуд-Сервіс» М.М. Дуйчак Т.А. вбачається, що технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не виготовлявся, реєстрація договору купівлі-продажу на вищевказаний житловий будинок у період з 2006 по 2022 рік не проводилася. Таким чином судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору [PERSON] 1971 р.н., належало право власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Також встановлено, що у період починаючи з 6.04.2005 року (дата ухвалення рішення Тячівського районного суду у цивільній справі №2-558/05) по 20.04.2006 року (дата укладення оспорюваного договору), готовність будівництва житлового будинку, що в [ADDRESS] збільшилася з 86 % до 95 % готовності. При цьому доказів перебування [PERSON] 1971 р.н. та [PERSON] 1969, у шлюбі або інших підстав, які б давали суду можливість встановити належність права спільної часткової власності на спірний будинок [PERSON] , сторонами не надано, а відтак суд виходить з призумції встановлених нотаріусом обставин, під час укладення договору купівлі - продажу. Судом також встановлено, що позивачкою [PERSON] 5.07.2004 року було укладено шлюб з [PERSON] [INFO] , який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом №43, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 19.05.2020 року Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). З свідоцтва про смерть виданого 14.04.2020 Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) видно, що [PERSON] [INFO] помер [INFO] (а.с. 19). Як встановлено в судовому засіданні, на випадок смерті [PERSON] 1942 р.н. склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаник Ф.М. 14.06.2013 р. та зареєстрованого в реєстрі за №649. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] , [INFO] заповів все належне йому майно на день його смерті позивачці [PERSON] (а.с.20). При цьому в межах даної справи, позивачкою не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили наявність за час життя у [PERSON] 1942 р.н. прав на житловий будинок розташований в [ADDRESS] або ж на земельну ділянку на якій цей будинок розташований, а відтак і наявність у неї спадкових прав на це майно після смерті чоловіка. (а.с. 20). Разом з цим, судом встановлено, що позивачка зверталася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~ Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 06.10.2022 року у вказаній цивільній справі №307/1587/22 провадження 2/307/356/22, позов задоволено та визнано за [PERSON] у порядку набувальної давності право власності на житловий будинок та надвірні споруди розтащовані в [ADDRESS] (а.с.26-27). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317874644 вбачається, що на підставі вказаного рішення суду, за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Як встановлено, вказане рішення суду першої інстанції не набрало законної сили та згідно постанови Закарпатського апеляційного суду від 02.04.2024 року скасовано, а у задоволенні позову відмовлено. З мотивувальної частини вказаної постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції встановлено, що у заявлених позовних вимогах, [PERSON] послалась на ту обставину, що у зв`язку з потребою її сім`ї у окремому житлі, син її чоловіка [PERSON] , 1971 р.н., подарив їм у власність спірний недобудований житловий будинок де ними були здійснені оздоблення окремих кімнат в які поселились та продовжили далі добудовувати дане житло. Організацією будівництва (перебудови) житлового будинку по [ADDRESS] займався [PERSON] , 1942 р.н. За ініціативою [PERSON] , 1942 р.н. у 2005 році рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року після сплати штрафів за самочинне будівництво та виконання припису-зобов`язання узаконити самочинне будівництво, право власності на цей житловий будинок було визнано за [PERSON] , 1971 р.н. Оскільки мова йшла про передання даного житлового будинку у власність [PERSON] , 1942 р.н. та [PERSON] , тому жодних договорів із [PERSON] , 1971 р.н. щодо їхнього проживання в такому житловому будинку. Як встановив суд, зазначене стверджує ту обставину, що [PERSON] було достеменно відомо про факт належності [PERSON] , 1971 р.н. права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , який було надано останнім своєму батьку [PERSON] , 1942 р.н. для проживання у такому зі своєю новою сім`єю. Ба більше, [PERSON] , 1942 р.н. займався врегулюванням питання узаконення самочинної добудови за сином - [PERSON] , 1971 р.н., що в результаті стверджується рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року. Зазначених обставин [PERSON] не могла не знати, позаяк постійно проживала із [PERSON] , 1942 р.н. Викладене у сукупності вказує на те, що [PERSON] знала та повинна була знати, що вона разом зі своєю сім`єю проживають у спірному житловому будинку на правовій підставі, якою слугувала згода власника нерухомого майна, яким являвся син її чоловіка, тому таке заволодіння тим житловим будинком не може вважатись добросовісним та безтитульним на яке у подальшому вона може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Оскільки, [PERSON] , 1971 р.н., являвся власником житлового будинку [ADDRESS] , то йому належали усі правомочності на розпорядження своєю власністю, що ним і було вчинено, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 20.04.2006 року із [PERSON] . Позаяк колегією суддів встановлено, що володіння спірним житловим будинком [PERSON] не є добросовісним та безтитульним, тому незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, вона не може набути право власності на нього через те, що відсутня одна із складових умов набувальної давності це добросовісність заволодіння майном. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доказів, які б давали суду підстави дійти протилежного висновку та не враховувати встановлені судом апеляційної інстанції у справі (№307/1587/22) факти та обставини, під час розгляду даної цивільної справи не здобуті, а відтак доводи позивача, про наявність у неї прав за набувальною давністю на майно, яке є предметом оспорюваного договору, не заслуговують на увагу. При цьому будь-яких інших доказів про наявність у позивачки майнових прав на спірний житловий будинок чи земельну ділянку на якій він розташований або ж наявність у неї спадкових прав на це майно, після смерті її чоловіка [PERSON] 1942 р.н. , який помер [INFO] стороною позивача не надано. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Суд констатує, що позивачкою не доведено наявності речових прав на спірне нерухоме майно, а відтак відсутні підстави вважати, що вказане майно належіть їй за набувальною давністю. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою і третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені норми та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме її порушеного цивільного права. Отже, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Як встановлено судом, позивача [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу незавершенного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в [ADDRESS] , укладеного 20.04.2006 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2906. Отже, позивачка зобов`язана була довести, що оспорюваним договором порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи. У даному випадку позивачкою не доведено факту того, що оспорюваним договором були порушені її права та охоронювані законом інтереси. Встановивши, що позивачка не довела свого права на майно, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено і факту порушення її прав та інтересів оспорюваним договором. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання, що позивачкою в межах розгляду наведеної справи не доведено порушення її прав, що зумовлює наявність підстав для відмови у задоволенні наведеного позову щодо оскарження договору, стороною якого [PERSON] не являється. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed