Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-09 00:00:00

Адвокат Кононенко О.В. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Київської міської ради, Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району міста Києва», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на укладення договору найму житла та укласти договір найму житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 27.12.1999 [PERSON] отримав у Московській районній державній адміністрації ордер №9642 на заселення одноособово у житлове приміщення [ADDRESS] . 16.06.2006 [PERSON] надав згоду на постійне проживання та реєстрацію у зазначеній квартирі позивачу та членам його сім`ї, які 29.06.2006 зареєструвались в спірній квартирі та проживали в ній з наймачем. [INFO] [PERSON] помер. У рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №752/2545/22, яке набрало законної сили 28.04.2023, встановлено, що з червня 2006 року за згодою наймача [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Проживають і на даний час, утримують житло, іншого житла не мають. Позивач і члени його сім`ї набули право користування спірним житлом. 15.09.2023 позивач звернувся до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зміну договору найму спірного житла у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] , проте отримав відмову. З 29.06.2006 позивач з сім`єю проживає в спірній квартирі, зробив в ній за власні кошти ремонт, постійно оплачує житлово-комунальні послуги, проте усі особові рахунки, договір найму по теперішній час оформлені на померлого [PERSON] . Відсутність договору найму позбавляє позивача отримати займане ним житло у власність. Просила: зобов`язати Київську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на укладення договору найму житла - квартири [ADDRESS] з [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію укласти з [PERSON] , [INFO] , договір найму житла - квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати. 18.12.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 11.01.2024 Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона не порушувала прав позивача. 17.01.2024 третя особа надала пояснення на позовну заяву, в яких просила поновити строк на їх подання. Відповідно до приписів ч.2 ст. 126 ЦПК України суд залишає без розгляду надані пояснення з огляду на порушення строків їх подання (строк подання відзиву сплинув 11.01.2024) та відсутність підстав для поновлення строку на їх подання. 20.01.2024 Київська міська рада надала відзив на позовну заяву, який відповідно до приписів ч.2 ст. 126 ЦПК України суд залишає без розгляду з огляду на порушення порядку та строків його подання (строк подання відзиву сплинув 11.01.2024 та відсутні докази направлення відзиву іншим учасникам справи). Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 27.12.1999 Московська районна державна адміністрація м. Києва видала [PERSON] ордер №9642 на заселення одноособово у житлове приміщення [ADDRESS] . В червні 2006 року в спірній квартирі зареєструвались [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. У рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №752/2545/22, яке набрало законної сили 28.04.2023, встановлено, що з червня 2006 року за згодою наймача [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Проживають і на даний час, утримують житло, іншого житла не мають. Позивач неодноразово звертався до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з заявами про внесення змін у договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю наймача Відомості про укладання договору найму спірного житла відсутні. Щодо вимог зобов`язати Київську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на укладення договору найму спірної квартири з позивачем суд відзначає наступне. Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначений виключний перелік повноважень міських рад. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 31.01.2011 №121 укладання договорів найму житла доручено реалізовувати районним в місті Києві державним адміністраціям (п. 25. Додатку до розпорядження від 31.01.2011 №121). Судом встановлено, що ордер на спірну квартиру був виданий наймачу [PERSON] , який помер [INFO] , за життя якого позивач та члени його квартири зареєструвались в ній. Київська міська рада є органом місцевого самоврядування, яка діє виключно у спосіб та у межах повноважень, визначених законом. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка визначає виключний перелік повноважень міських рад, не передбачає такого повноваження міських рад як прийняти рішення про надання дозволу на укладення договору найму квартири. Крім того, укладання договорів найму житла здійснюють районні в місті Києві державні адміністрації, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 31.01.2011 №121, який делегував зазначене повноваження. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Відтак, притягнутий до участі у справі відповідач Київська міська рада, не є учасником цих правовідносин, а тому не повинен відповідати за вимогами Наведене свідчить, що зазначені позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в їх задоволенні. Щодо вимоги зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію укласти з позивачем договір найму спірного житла суд відзначає наступне. Суд повторно зауважує, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 31.01.2011 №121 укладання договорів найму житла доручено реалізовувати районним в місті Києві державним адміністраціям (п. 25. Додатку до розпорядження від 31.01.2011 №121). За встановлених судом обставин належним відповідачем за цими вимогами є Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР , може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20). Аналіз змісту статті 65 ЖК Української РСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У частинах першій - четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Суд враховує, що у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №752/2545/22, яке набрало законної сили 28.04.2023, встановлено, що з червня 2006 року за згодою наймача [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Проживають і на даний час, утримують житло, іншого житла не мають. Зазначена обставина в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Установлені судом обставини в даній справі свідчать про те, що позивач та члени його сім`ї вселилась до спірної квартири за згодою наймача [PERSON] , якому квартира була надана в установленому законом порядку; позивач та його родина фактично проживають у вказаній квартирі з червня 2006 року по даний час; у зв`язку зі смертю наймача [PERSON] позивач звертався до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зміну договору найму житлового приміщення в липні 2023 року; судом не встановлено, що позивач забезпечений іншим житлом на праві власності, або має постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Суд вважає, що позивач як член сім`ї наймача, набув право користування вказаним житловим приміщенням. Продовжуючи проживати в цьому приміщенні він має такі ж права і обов`язки, як і наймач, тому вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на його ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю. Згідно з частиною дев`ятою статті 265 ЦПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4954/19 (провадження № 61-20529св19) зазначено, що «у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору. Тобто, вирішуючи дану категорію спорів у своїх рішеннях суди повинні зазначати, зокрема, у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору. [PERSON] при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення до позовної заяви не додав проект договору. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні і цієї вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не відшкодовуються, оскільки у позові відмолено повністю.

Outcome: dismissed