Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду позовом до Житлово-будівельного кооперативу №1 та згідно позовної заяви з уточненнями від 20.12.2022 просила суд стягнути з відповідача: 84813,37грн. заборгованості по заробітній платі; 11096,34грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати; 104196,30грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, однак не більше як за шість місяців; 1041,96 судового збору (а.с. 24 - 27). В обґрунтування позову зазначено, що у період з 25.07.1989 по 01.04.2022 включно [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Житлово-будівельним кооперативом №1, працювала на посаді головного бухгалтера. Станом на день звільнення, 01.04.2022 відповідачем за період з 01.01.2022 по 01.04.2022 була нарахована, однак не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 84813,37грн. Згідно довідки відповідача №145 від 08.11.2022 позивачу за вказаний період також була нарахована компенсація у розмірі 11096,34грн. Враховуючи порушення відповідачем приписів ст.116 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, компенсацію у зв`язку із затримкою виплати зарплати та середній заробіток згідно ст.117 КЗпП України. Згідно відзиву на позовну заяву від 27.02.2023 представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач пропустив тримісячний строк, визначений ст.233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати (а.с. 37 - 39). В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Представники відповідача заперечили щодо задоволення позову. Вказали, що позивач у спірний період на роботу не ходила, на підтвердження чого надали акти про відсутність працівника на робочому місці. Довідки надані позивачем про нараховану заробітну плату, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та середній заробіток просили до уваги не приймати, оскільки такі містять ознаки підробки, видані неповноважною особою та з даного приводу триває кримінальне провадження. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Згідно трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 25.07.1989 по 01.04.2022 перебувала у трудових відносинах з Житлово-будівельним кооперативом №1, працювала на посаді головного бухгалтера (а.с. 10 - 11). Запис під №5 трудової книжки свідчить, що позивача звільнено з роботи за розпорядженням ЖБК №1 від 01.04.2022 за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Відповідно довідки ЖБК №1 від 08.11.2022 №143 заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період січень - квітень 2022 становить 84813,37грн., з яких: - 11366,64грн. - заборгованість за січень; - 13332,62грн. - заборгованість за лютий; - 13406,52грн. - заборгованість за березень; - 46707,59грн. заборгованість за квітень. Згідно відповіді ГУ ДПС у Житомирській області від 18.03.2024 на запит від 12.03.2024 ЖБК №1 до виплати [PERSON] нараховано наступні суми: - за січень 2022- 21797,07грн., з них виплачено лише 7453,42грн.; - за лютий 2022 - 16785,87грн., які не виплачено; - за березень 2022 - 16877,67грн., які не виплачено (а.с. 128, 129). На вказані суми нараховано податки та військовий збір. З довідки ЖБК №1 від 08.11.2022 №145 вбачається, що [PERSON] нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену зарплату станом на 01.11.2022 в сумі 11096,34грн. (а.с. 13). Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Матеріалами справи встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який не визнає наявність перед позивачем заборгованості із заробітної плати та її розмір. Так представники відповідача стверджують, що позивач на роботу не ходила та надали акти про відсутність працівника на робочому місті, які суд до уваги не приймає як належні докази. На переконання суду належним доказами виходу працівника на роботу є табель обліку робочого часу, який відповідачем на вимогу протокольної ухвали суду від 15.11.2023 не надано. Натомість представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що табелі обліку робочого часу на підприємстві є, однак вони є неправдивими, а тому не можуть бути надані суду. Загалом відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивач у спірний період не ходила на роботу, не виконувала своїх посадових обов`язків згідно посадової інструкції, порушувала розпорядок дня, трудову дисципліну. Доказів того, що за вказаними фактами порушення трудової дисципліни позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, проведено службове розслідування суду також не надано. Представниками відповідача надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №12023065400000357 від 24.03.2023 з якого вбачається, що 23.03.2023 до Житомирського РУП надійшла ухвала Богунського районного суду м.Житомира №295/3142/23 щодо самоправних дій відносно голови правління «ЖБК №1» Бондара М.С. (а.с. 79). Однак за відсутності постанови про закриття кримінального провадження №12023065400000357 за результатами досудового розслідуванн,я або вироку суду за результатами судового розгляду, вказаний витяг не має доказового значення для вирішення даної справи. Отже, наявні в матеріалах справи докази, а саме, довідка ЖБК №1 від 08.11.2022 №143 та відповідь ГУ ДПС у Житомирській області від 18.03.2024, свідчать про заборгованість відповідача перед позивачем по заробітної плати у розмірі 48007,19грн. за період січень-березень 2022 року. Суд приймає до уваги пояснення позивача в судовому засіданні, яка вказала, що сума 46707,59грн, яка вказана в довідці ЖБК №1 від 08.11.2022 як заборгованість за квітень 2022, є компенсацією за невикористану відпустку. Враховуючи відсутність доказів на предмет нарахування компенсації за невикористану відпустку, в тому числі щодо кількості днів невикористаної відпустки, в задоволенні вимоги щодо стягнення 46707,59грн. слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Враховуючи встановлені судом обставини справи та відповідні норми права слід дійти висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем в день звільнення в частині виплати заробітної плати є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2022р. по 01.10.2022р. (130 робочих днів). Згідно п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу 4 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Так, пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За змістом пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Із матеріалів справи слідує, що оскільки позивач звільнена 01.04.2022, то останні два місяці, що передували звільненню є лютий - березень 2022 року. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 801,51грн. ((16785,87грн.+16877,67) /42), а середній заробіток за період з 02.04.2022р. по 01.10.2022р. складає 104196,30грн. (801,51грн.*130 роб днів) (а.с.15). Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи зазначені норми Закону суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про виплату 6519грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати за період січень - березень 2022 року. Щодо виплати компенсації за квітень 2022 у сумі 4577,34грн., що нараховані на суму 46707,59грн., слід відмовити оскільки не знайшли свого підтвердження вимоги позивача щодо обґрунтованості стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку. На предмет заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд звертає увагу на приписи ст.ст. 116, 233 КЗпПУ якими передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Отже, законодавець чітко визначив, що строк звернення до суду з позовом про виплату сум, нарахованих при звільненні, слід рахувати з моменту отримання працівником відповідного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. З матеріалів справи вбачається, що позивач в день звільнення не отримала письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, докази протилежного суду не надано. Враховуючи вищезазначене, позивач не пропустила строк звернення до суду з даним позовом, а тому вимоги позовної заяви підлягають до часткового задоволення. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь позивача та державного бюджету.

Outcome: partial