Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ № 828-з від 13.03.2024 року «Про встановлення надбавок за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями», виданий Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького в частині щодо [PERSON] , молодшого наукового співробітника; стягнути з відповідача на користь позивача суму ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з березня по квітень 2024 року у розмірі 1648,60 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з 01.01.2023 року працює на посаді молодшого наукового співробітника лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. В період роботи на посаді молодшого наукового співробітника у структуру її заробітної плати входила, серед іншого, надбавка у розмірі 100% від посадового окладу за стаж роботи в науково-дослідній установі з особливо небезпечними інфекціями, яка їй нараховувалась до березня 2024 року. На підставі оскаржуваного наказу з 01.03.2024 року розмір цієї набавки зменшено до 80%, що вважає незаконним, оскільки обсяг її трудових функцій не змінився; її не повідомляли про зміну чинних умов праці за два місяці; наказ видано по спливу 13 днів після того, як зменшено заробітну плату; наказ на ознайомлення їй не надавався. Тому, просить скасувати оскаржуваний наказ та стягнути ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з березня по квітень 2024 року у розмірі 1648,60 гривень. Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що оспорюваний наказ видано з метою приведення розміру спірної надбавки у відповідність до вимог чинного законодавства, яким передбачено, що така надбавка для посади позивача не може перевищувати 80%. Крім того, в період воєнного стану повідомлення про зміну істотних умов оплати праці здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов. Просить у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалась. Позовна заява поступила до суду 27.05.2024 року та була передана в провадження судді Яворського С.Й. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.05.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Яворського С.Й., на підставі відповідного розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова у справі проведено повторний автоматизований розподіл і така передана для розгляду судді Грицку Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.06.2024 року, справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання на 12 год. 00 хв. 09.07.2024 року. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Сторони не скористались правом ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до даних трудової книжки позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.10-11), [PERSON] з 01.09.2004 року працює в установі відповідача, а з 01.01.2023 року і по даний час займає посаду молодшого наукового співробітника лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. На момент прийому позивача на роботу установа відповідача називалась Львівський Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни. В подальшому, на підставі наказу МОЗ України № 71-о від 12.04.2011 року її перейменовано в Державну установу «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України», а після цього на підставі наказу МОЗ України № 776 від 10.07.2017 року у зв`язку з реорганізацією приєднано до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та створено структурний підрозділ «Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького». Згідно витягу з наказу відповідача № 1391/к/тр від 28.12.2022 року (а.с.49), на момент переведення позивача на посаду молодшого наукового співробітника лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій, їй серед іншого, встановлено надбавку за стаж роботи з особливо небезпечними інфекціями у розмірі 100% від посадового окладу. На підставі оспорюваного наказу № 828-з від 13.03.2024 року (а.с.23), позивачу з 01.03.2024 року встановлено надбавку за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями у розмірі 80% від посадового окладу. Окрім позивача розмір спірної надбавки змінено й іншим працівникам. Посадовий оклад позивача у 2024 році, як це вбачається з розрахункових листків (а.с.34), становить 4121,50 гривень. Цими ж розрахунковими листками підтверджується, що у січні та лютому 2024 року позивачу виплачувалось 100% спірної надбавки, а у березні та квітні 2024 року - 80%. Отже, 20% недоплаченої спірної надбавки за 1 місяць становить 824,30 гривень (4121,50 * 20% = 824,30 гривень). Всього, за період з березня по квітень 2024 року розмір заборгованості за обрахунками позивача становить 1648,60 гривень. Вважаючи незаконним спірний наказ в частині зменшення розміру надбавки та з метою стягнення недоплаченої різниці позивач звернулась до суду з цим позовом. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). На думку суду, під час роботи позивач мала «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світлі цієї норми. Отже питання, що потребує вирішення полягає в тому, чи правомірно діяв відповідач коли зменшив позивачу розмір спірної надбавки та чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, позивач право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З метою упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, а також створення механізму підтримання на постійному рівні оптимальних міжгалузевих та міжпосадових співвідношень в оплаті праці постановою Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 року затверджено Єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери. В подальшому, на виконання цієї постанови та з метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України від 05.10.2005 року № 308/519, затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - Умови № 308/519). За змістом підпункту 9 пункту 4.1.1 розділу 4 «Надбавки» Умов № 308/519, усі працівники незалежно від найменування посади (професії) протичумних закладів та структурних підрозділів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями інших закладів мають право на надбавку за тривалість безперервної роботи в розмірі 40-80 відсотків. Конкретний розмір указаних надбавок передбачено в пункті 4.1.2 цього розділу. Порядок виплати цієї надбавки - 10 відсотків посадового окладу за кожний відпрацьований рік. Одночасно пунктом 4.1.2 цього розділу передбачено, що максимальні розміри надбавок за тривалість безперервної роботи, які виплачуються працівникам протичумних закладів та структурних підрозділів інших закладів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями, установлюються в залежності від групи закладу в таких розмірах: медичні працівники, у тому числі керівники-лікарі, біологи та інші прирівняні професіонали та фахівці І групи - 80%. До I групи закладів належать в т.ч. Львівський НДІ епідеміології та гігієни, у лабораторіях яких проводять експериментальні та діагностичні дослідження з особливо небезпечними збудниками I та II груп патогенності. Тобто, установа в якій працює позивач безпосередньо самими Умовами № 308/519 віднесена до І групи медичних закладів, максимальний розмір надбавки в яких становить 80% і яка виплачується з розрахунку 10% за кожний відпрацьований рік. Отже, надбавка за тривалість безперервної роботи є законодавчо визначеною гарантією яка оплачується виходячи з посадового окладу та залежить від двох складових умов - стажу працівника та групи медичного закладу, у якому працівник працює. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення від 10.06.2011 у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 23, рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), заява № 63134/00, пункт 23). За результатами розгляду справ «Сук проти України» та «Кечко проти України» ЄСПЛ встановив порушення вимог статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок не виплати заявникам законодавчо визначеної доплати, і пояснив він це тим, що виплата такої надбавки була пов`язана умовою, яку заявники дотримались, а відтак, вони мали законні сподівання на отримання коштів. Також як зазначив Суд у цих справах, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. згадане вище рішення «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), пункт 23). Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд зауважує, що позивачу встановлено максимальний розмір спірної надбавки, який передбачено Умовами № 308/519, і оспорюваним наказом не стільки зменшено розмір спірної надбавки, скільки приведено її у відповідність до вимог чинного законодавства. Мотиви наказу про те, що розмір спірної надбавки установлений ним у відповідності до вимог наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР № 470 від 14.07.1970 року, застосування якого передбачено Вказівками МОЗ України № 165 від 28.05.1996 року, є неправильними, оскільки по-перше, компетентними органами України в особі Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України затверджено Умови № 308/519, якими власне і врегульовані спірні питання і немає необхідності керуватись нормативно-правовими актами колишнього Радянського Союзу. По-друге, вказівки МОЗ України № 165 від 28.05.1996 року, попри те, що вони суперечать Умовам № 308/519, не є нормативно-правовими актом. Вони (вказівки), так само як і наказ Міністерства охорони здоров`я СРСР № 470 від 14.07.1970 року, відсутні в Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів України, а тому не мають обов`язкової юридичної сили та не підлягають застосуванню. Проте, незважаючи на помилковість цих мотивів оспорюваний наказ в частині, що стосується позивача відповідає вимогам чинного законодавства, і зокрема Умовами № 308/519, внаслідок чого така помилка не може бути підставою для його скасування. Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний наказ видано менш як за два місяці до змін умов оплати праці та після 13 днів з моменту запровадження нових умов оплати праці. Дійсно у статті 103 КЗпП України міститься правило, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Разом з тим, пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». В свою чергу, згідно частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Загальновідомо, що в Україні з 24.02.2022 року і по даний час триває воєнний стан згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами). Оспорюваний наказ видано під час воєнного стану, а відтак правило, передбачене у статті 103 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється. Крім того, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Тобто, заробітна плата за березень 2024 року виплачена позивачу у квітні 2024 року і тому видача спірного наказу 13.03.2024 року не свідчить про зміну умов оплати праці після запровадження таких умов. Таким чином, видаючи оспорюваний наказ в частині, що стосується позивача, відповідач не допустив порушень статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed