Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить: розірвати шлюб між ним та [PERSON] укладений у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 395; стягувати з [PERSON] в його користь аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття; визначити місце проживання дітей разом з батьком, як основним та єдиним утримувачем та таким, що самостійно виховує дітей. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.09.2016 між ним та [PERSON] , укладено шлюб, який зареєстрували у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 395. Через певний час після реєстрації шлюбу сімейне життя між ними не склалося. Більше року проживає окремо та має іншу сім`ю, фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам. За час перебування в шлюбних відносинах, у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідач ( [PERSON] ), не цікавиться життям дітей, не відвідує їх, не телефонує до них, не утримує їх, не приймає участі у вихованні. З травня 2023 року відповідачка не надала жодного разу матеріальної допомоги на утримання дітей, повністю самоусунулась від їхнього утримання та виховання, жодного зв`язку з ним та дітьми не підтримує. Для забезпечення потреб дітей в нормальному харчуванні, лікуванні, одязі, тощо, необхідна матеріальна допомога, в тому числі і відповідачки, як матері дитини. Оскільки відповідачка повністю самоусунулась від виховання та утримання дітей, та не підтримує жодних відносин то вважає, що з відповідачки, як матері дитини слід стягувати аліменти на утримання дітей. Позивач самостійно займається вихованням дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , діти знаходяться на повному його утриманні, а дружина від виховання повністю самоусунулась, не цікавиться життям та не утримує дітей, не бажає проживати з ними однією сім`єю та виховувати спільно дітей. Згідно Акту обстеження умов проживання від 14.06.2024, складеного посадовими особами відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, діти [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , проживають з [PERSON] , він один виховує та утримую їх. Діти забезпечені сезонним одягом, взуттям, діти мають окрему кімнату. [PERSON] забезпечена шкільним приладдям. Діти забезпечені усім необхідним для проживання, навчання та розвитку. Відповідно до довідки виданої адміністрацією ЗДО «Лис Микита»: [PERSON] ( [INFO] ) є вихованкою освітнього закладу. Батько, [PERSON] , виконує свої обов`язки щодо виховання дитини належним чином. Вчасно приводить доньку до садочка та забирає додому, підтримує постійний зв`язок з педагогами та помічником вихователя, грамотно організовує життя та побут дитини. Дбає про фізичний та духовний розвиток дівчинки. Бере активну участь в організації освітнього процесу закладу. Систематично сприяє у наданні благодійної допомоги і вирішення господарських питань. Відповідно до довідки класного керівника дочки Вероніки вказано, що вона закінчила 1 клас Нагуєвицької СЗШ І-ІІІ ступенів, батько [PERSON] підтримує зв`язок з учителями -предметниками, дирекцією та класним керівником, щоденно приводить дочку до школи піклується про її розвиток та навчання. Також, відповідно до довідки лікаря-окуліста, огляд дітей проводиться в присутності батька. Враховуючи наведене, зі сторони позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дітей разом з батьком (позивачем), чи негативно впливали на виховання та розвиток. Оскільки йому одному важко утримувати дітей, а відповідач не виконує свого батьківського обов?язку передбаченого ст.. 180 СК України, то він вирішив звернутися в суд з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задоволити. 05.07.2024 [PERSON] подала відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги визнає, але не з підстав наведених позивачем. Шлюб фактично розпався через позивача, оскільки останній не проявив ініціативи щодо примирення. Дітей любить, і не відмовляється від них, однак утримувати і виховувати їх на даний час не має змоги, а тому за таких обставин діти, поки, що залишається проживати з батьком ( [PERSON] ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 05.07.2024 подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Представник Відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Щодо прийняття рішення покладаються на думку суду. Вислухавши доводи позивача, беручи до уваги відзив, клопотання відповідача та представника третьої особи, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] , 24 вересня 2016 року уклали шлюб, який зареєстрували у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 395. Після одруження дружині присвоїно прізвище « [PERSON] ». [PERSON] та [PERSON] є батьками двох дочок: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні, оскільки не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі є те, що між подружжям втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Що стосується позову в частині визначення місця проживання дитини, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, вважає за можливе визначити місце проживання дітей з батьком, оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у вихованні дітей є важливою, та, останніми, як батьками неповнолітньої дитини, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дітей. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з батьком, що не позбавляє матір права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь в її утриманні та вихованні. Щодо позову в частині стягнення аліментів, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, які можуть надати таку допомогу. Батьки повинні робити все можливе для його виконання, оскільки неповнолітні діти, через свій молодий вік, стан фізичного розвитку, навчання, як правило, не можуть самі себе утримувати, не мають можливості повноцінно працювати. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до вимог ст. 182 СК України суд враховує, що позивач виховує та проживає з малолітніми дітьми, перебуває у гіршому матеріальному становищі, ніж відповідач. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до приписів ч.5 ст.183 СК України аліменти у частці стягуються у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Суд переконаний, що позивач потребує допомоги на утримання дітей, а відповідач зобов`язаний таку допомогу надавати, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. У разі зміни матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved