Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом в інтересах [PERSON] посилаючись на те, що позивач з 10.12.1993 року по 01.09.2016 та з 01.09.2016 по 02.08.2021 працював на посадах старшого майстра та майстра виробничої дільниці Південного ГЗК. Тривала робота в умовах впливу шкідливих факторів призвела до виникнення у позивача хронічного професійного захворювання. За результатами огляду МСЕК від 07.06.2024 позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому завдано моральних страждань. Він в значній мірі втратив своє здоров`я, негативні наслідки цього є незворотними. Внаслідок впливу шкідливих факторів позивач неодноразово проходив курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Його постійно переслідує задишка при незначному фізичному навантаженні, утруднене дихання, приступоподібний кашель, біль в грудях, головний біль, загальна слабкість, підвищення та нестабільність АТ. Його стан здоров`я не покращується та має тенденцію до погіршення. Безстрокових характер втрати працездатності та інвалідності постійно переслідують його, внаслідок чого він перебуває у напруженому психічному стані. Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода, у розмірі 276\~900,00 грн. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача\~подано відзив\~на позов,\~позовні вимоги\~вважає необґрунтованими,\~безпідставними та\~такими,\~що не\~підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач працював в шкідливих умовах 28 років 10 міс., звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію 02.08.2021. При цьому, пенсію за віком йому призначено з 10.06.2012. Тобто після досягнення пенсійного віку позивач працював майже 10 років в умовах шкідливих факторів не дбаючи про своє здоров`я. Позивач знав про шкідливі умови праці на підприємстві відповідача, свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації, хоча для отримання пенсії на пільгових умовах достатньо було пропрацювати не більше 10 років. Наявні шкідливі фактори на робочому місці позивача зумовлені відповідним видом діяльності підприємства та не можуть бути змінені чи пристосовані до людини. Зменшення їх негативного впливу досягається за рахунок дотримання встановлених вимог з охорони праці щодо безпеки та захисту здоров`я працівників, які в повному обсязі виконуються відповідачем. Також зазначають у відзиві, що позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем вимог щодо безпеки та захисту його здоров`я. За весь період роботи останній не заявляв про порушення умов його праці. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначають у відзиві, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. За незначний проміжок часу між встановленням позивачеві професійного захворювання та моментом звернення до суду позивач не міг зазнати стільки моральних страждань, як вказано в позові. На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є значно завищеною та необґрунтованою, що видно з аналізу судової практики у справах з аналогічним предметом спору. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. 10 травня 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 22.05.2024 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що з 13 березня 1992 року його прийнято на збагачувальну фабрику Орендного підприємства «ПГЗК» правонаступником якого є відповідач) сепараторником. 10.12.1993 року переведений майстром рудозбагачувальної фабрики №2; 01 вересня 2016 року переведений майстром виробничої дільниці виробничо-технологічної дільниці рудозбагачувальної фабрики №2. 02 серпня 2021 року звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. До роботи на підприємстві відповідача позивач працював на інших підприємствах. Як зазначено в інформаційній довідці про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 15.09.2023, згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом МОЗ України в 08.04.2014 № 248, загальна оцінка умов праці позивача віднесена до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі». Із виписки з медичної карти амбулаторного хворого №3070 видно, що позивачу з 2021 року встановлено діагноз хронічний бронхіт з БОС, взятий на диспансерний облік. В період з 01.12.2023 по 14.12.2023 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В, загострення середнього ступеня важкості. ЛН- другого ступеня. Медичним висновком ЛЕК спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 05.12.2023 №1359 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 січня 2024 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання. Згідно з пунктами 17,18 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи старшим майстром з 10.12.1993 по 01.09.2016 та майстром виробничої дільниці з 01.09.2016 по 02.08.2021 [PERSON] забезпечував виконання змінних планових завдань з виробництва концентрату, організовував своєчасну підготовку виробництва для повного завантаження для безперебійної роботи устаткування, здійснював розрахунок та замовлення необхідної кількості мелючи тіл для завантаження млинів,виявляв та усував причини порушення процесу виробництва. Приймав оперативні заходи щодо усунення браку, проводив роботу з підвищення технічних знань і спеціальної підготовки підлеглого персоналу. Під час ведення цього процесу, через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом пилу, концентрація якого, перевищувала нормативне значення. Причинами професійного захворювання вказано: концентрація пилу з вмістом вільного кристалічного кремнію діоксину від 10 до 70 % в повітрі робочої зони перевищувала нормативне значення в 1,2 4,5 раз (2,4- 9,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), з вмістом вільного кристалічного кремнію діоксину від 2% до 10% в повітрі робочої зони перевищувала нормативне значення в 2,15 2,2 раз (8,6- 8,8 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3), згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14.07.2020 №1596 «Про затвердження гігієнічних регламентів допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони». При первинному огляді обласною МСЕК №2 07 березня 2024 року [PERSON] встановлено 30% втрати професійної працездатності по ХОЗЛ з 19 лютого 2024 року безстроково. Також встановлено третю групу інвалідності. Позивачу видано індивідуальна програма реабілітація інваліда Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 01.04.2024 №23 видно, що загальний стаж позивача на підприємстві складає 29 років 9 місяців 14 днів, стаж в шкідливих умовах праці 28 років 10 місяців 25 днів. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~ \~ \~ \~ Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої 25.07.2023 року безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд\~не \~погоджується із\~запереченнями представника\~відповідача про\~відсутність у\~відповідача підстав\~для відшкодування\~позивачу моральної\~шкоди у\~зв`язку з\~недоведеністю її\~вини,\~відсутністю причинного\~зв`язку між\~отриманим позивачем\~професійним захворюванням\~та протиправними\~діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло під час роботи в АТ «ПІВДГЗК» та виконання робіт за своєю спеціальністю старшим майстром та майстром виробничої дільниці, що характеризувались впливом пилу, концентрація якого, перевищувала нормативні значення. При цьому, робота позивача на інших підприємствах не зазначена в Акті розслідування в якості обставин виникнення професійного захворювання. Відповідач визнає наявність шкідливих факторів на робочому місці позивача. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено виконання позивачем роботи, що характеризувалась впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні значення, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: встановлення позивачу з 07.03.2024 року 30 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням і третьої групи інвалідності безстроково,\~обсяг фізичних\~та моральних\~страждань позивача,\~їх інтенсивність\~та строк\~тривалості (із\~наданих доказів\~видно,\~що позивачу\~з 2021\~року встановлено\~діагноз:\~хронічний бронхіт,\~у зв`язку\~з чим\~він перебував\~на диспансерному\~обліку),\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~стосунках,\~наслідків,\~що наступили.\~ Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємствівідповідача, яка склала 28 років 10 місяців 25 днів, а також період з моменту припинення трудових відносин з відповідачем до моменту визначення ступеня втрати професійної працездатності (2 з половиною роки). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 120 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 120 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 156 900 грн слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 1200,00 грн.

Outcome: partial