Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Суть позову позивача [PERSON] 29.09.2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Скорохватова Н. подала до суду позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В., державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, та просить: 1. Визнати протиправним та скасувати Рішення державного реєстратора Одеської обласної комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35668092 від 14.06.2017 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 20903682 від 12.06.2017 про право власності [PERSON] на житловий будинок літ. Б за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1274495851101. 2. Визнати недійсним договір дарування №723 від 23.05.2018 року нерухомого майна частки житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м. та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101), укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. 3. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41253102 від 23.05.2018 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 26292548 від 23.05.2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 23.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Борисовою Н.В. на підставі договору дарування від 23.05.2018 року, зареєстрований під №723. 4. Визнати недійсним договір дарування №720 від 23.05.2018 року нерухомого майна - частки житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101), укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. 5. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41252349 від 23.05.2018 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №26292383 від 23.05.2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на частку житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 23.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. на підставі договору дарування від 23.05.2018 року, зареєстрований під №720. 6. Витребувати у [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) нерухоме майно - житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м, будівлю гаражу (літ. Н), будівлю сараю літ. О), будівлю сараю (літ. П), вбиральню (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101) з чужого незаконного володіння. 7. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58815497 від 17.06.2021 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме запис про реєстрацію за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) црава власності на житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна №42563270 від 17.06.2021 року, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 17.06.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. 8. Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності на нерухоме майно - житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м, будівлю гаражу (літ. Н), будівлю сараю (літ. О), будівлю сараю (літ. П), вбиральню (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101) в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] зазначив, що з 1986 року він зареєстрований і постійно проживає за адресою: [ADDRESS] .Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,24 г, та складається з трьох житлових будинків (літ. А, Б та Г), загальною площею відповідно 81,60 кв.м., 76,1 кв.м. та 33,8 кв.м., які були побудовані ще у 1946 році, та господарських споруд загальною площею 87,7 кв. м.Земельна ділянка площею 0,24 га (0,12 га - сільськогосподарські угіддя та 0,12 га - під житловою забудовою) з 1898 року належала його прапрадіду [PERSON] , що зафіксовано Одеським нотаріусом Порфирієм Григоровичем Навроцьким, згідно виписки з актової книги для актів на нерухоме майно на 1899 рік на стор. 114 №97.Отже, понад 100 років земельна ділянка перебуває у власності та використовується члені родини позивача, та передавалась з покоління в покоління.Згідно Довідці від 24 лютого 1993 року, виданої адміністрацією радгоспу на ім`я [PERSON] , земельна ділянка площею 0,12 га, розташована у [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) зареєстрована за [PERSON] . [INFO] помер син [PERSON] та дід позивача [PERSON] (копія свідоцтва про смерть додається). [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] (копії свідоцтва про народження та смерть додаються). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] .В будинку залишилися проживати позивач та члени його родини - дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до записів у домовій книзі, яка ведеться починаючи з 1950 року, теперішній час в будинку зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] , [INFO] народжень донька [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] , та онука [PERSON] , [INFO] . Після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] , позивач є єдиним спадкоємцем по закону.У зв`язку із тим, що право власності на житловий будинок з прибудовами, господарським спорудами (вбиральнею, гаражем, сараєм та огорожею), розташований на земельній ділянці, не було оформлено належним чином, позивач не звертався до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину у встановлений строк, але фактично прийняв спадкове майн, так як з 1986 року і по теперішній час постійно зареєстрований та проживає у будинку, користується ним та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні витрати та здійснює ремонті роботи для підтримання будинку у належному стані. Як стало відомо позивачу випадково у травні 2021 року, відповідач [PERSON] , яка була дружиною померлого сина позивача, [PERSON] , незаконно, без відома та згоди позивача, обманним шляхом, оформила на своє ім`я право власності на житловий будинок літ. Б та інше нерухоме майно, яке є складовою частиною об`єкту нерухомого майна. Так, 12. 06.2017 року (після смерті сина) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем зроблено запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] . Позивач вважає, що державний реєстратор безпідставно не законно провів реєстрацію права власності. [PERSON] ніколи не була зареєстрована в зазначеною будинку, а деякий час проживала в ньому разом з [PERSON] та дітьми. В подальшому, 23.05.2018 року [PERSON] подарувала зазначений житловий будинок своїй матері - відповідачу [PERSON] на підставі Договорів дарування №720 та 723, засвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. Приватним нотаріусом були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41253102 та №41252349 від 23.05.2018. Зазначений договір відповідачами був укладений з метою позбавити [PERSON] права власності, приховавши незаконну угоду, тобто недобросовісно, оскільки не мала права на зазначене майно, право власності на яке було нею оформлене безпідставно та з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, зазначені договори дарування є фіктивними, тобто такими, що вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, оскільки після їх укладення не відбувся фактичний перехід прав, так як [PERSON] продовжував користуватися зазначеним майном. На користь доводів про фіктивність оскаржуваних договорів дарування вказує той факт, що відповідач [PERSON] після укладення договорів дарування в будинок не вселялася та ніколи там не проживала, що фактично вказує на те, що майно по договору дарування нею прийнято не було та не використовувалось, а отже нею у повній мірі не здійснювалось прав масності на вказане майно. В подальшому, а саме 17.06.2021 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу №4567, відповідно до якого вона продала зазначений житловий будинок [PERSON] . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою Олександрою Валеріївною, якою прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №58815497 та зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] . З підстав, визначених статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, позивач [PERSON] звертається до суду за захистом свого порушеного права. [PERSON] прийняв спадкове майно після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] , оскільки вступив в фактичне управління та володіння спадковим майном, та постійно мешкав разом з батьками по день їх смерті в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Суть відзиву відповідача [PERSON] 26.01.2022 року відповідач [PERSON] , скористалася своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позовну заяву, яким не визнала заявлені позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позов. В обґрунтування відзиву на позов, зазначила наступне: її донька [PERSON] та [PERSON] , познайомились в 1999 році. Зустрічалися нетривалий час, після чого почали жити разом в її будинку за адресою: [ADDRESS] . У них було порозуміння. Діти отримали розписку-погодження від [PERSON] на будівництво житлового будинку та виділення їм частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Після отримання згоди на будівництво, її донька зі своїм чоловіком, та сином позивача, нині покійним, почали будівництво. Будівництво проводилось власними силами за власні кошти. У 2008 році діти переїхали жити до власного будинку літера «Б» по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] після перенесеної онкологічної хвороби - помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. відкрита спадкова справа за № 8/2017. При відкритті спадщини та отриманні свідоцтво про право на спадщину, позивач [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] стосунки з його батьками значно погіршилися. Вони почали сваритися та чинити спротив по користуванню збудованим будинком. Сестра покійного чоловіка постійно чіплялася до онучок з вимогами по будинку, та стверджувала що це її будинок, і ніякого права на нього вони не мають. Постійні сварки та смерть чоловіка привели її доньку до тяжкого психологічного розладу. З цих обставин, вони обмінялися будинками. З метою уникнення нападів від сім`ї позивача, вони оформили договір дарування. Після певного періоду часу проживання в цьому будинку, що також підтверджується сплатою комунальних послуг, відповідачка зрозуміла, що проживати в одному дворі з минулими родичами неможливо, через постійні сварки. Тому, було прийнято рішення про відчуження будинку. Правові підстави для визнання недійсним договору дарування - відсутні, та надумані. Суть відзиву відповідача [PERSON] 26.01.2022 року відповідач [PERSON] скористалася своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позовну заяву, яким не визнала заявлені позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позов. В обґрунтування відзиву на позов, зазначила наступне: вона познайомилась із [PERSON] у 1999 році. Протягом п`яти місяців вони зустрічалися, та почали жити разом в будинку її батьків. У них були дуже гарні відносини, велике кохання. За час проживання в шлюбі у них народилося двоє доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У 2007 році вони з чоловіком [PERSON] отримали розписку-погодження від позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на будівництво житлового будинку та виділення їм частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Після цього, вони почали будівництво. У 2008 році переїхали жити до власного будинку літ. Б по [ADDRESS] . У 2010 році її чоловік у зв`язку із постійним непорозумінням та сварками з батьками перестав з ними спілкуватися. Їх доньки навіть вважали до певного часу, що він сирота. За час життя, вони з чоловіком не оформлювали право власності на земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю грошових коштів. [INFO] її чоловік [PERSON] після перенесеної онкологічної хвороби - помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. відкрита спадкова справа за № 8/2017. При відкритті спадщини та отриманні свідоцтво про право на спадщину, позивач [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Проживаючи у збудованому будинку, вони сплачували житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Після смерті чоловіка, стосунки з його батьками значно погіршилися. Сестра покійного чоловіка постійно чіплялась до її доньок. Постійні сварки з родиною померлого чоловіка, та його смерть, призвели до тяжкого психологічного розладу відповідачки, тому вони з матір`ю вирішили обмінятися будинками., документально оформили договір дарування. Посилання позивача на фіктивність договору дарування є неправдивими даними, направленими на введення суд в оману. Позивач у позові зазначає, що земельна ділянка площею 0, 24 га., з 1989 року належала прапрадіду позивача [PERSON] . Однак, за останні 100 років законодавство змінилося. Після набування власності [PERSON] у 1898 році, що зафіксовано Одеським нотаріусом Порфирієм Григоровичем Навроцьким, мала місце подія у вигляді Жовтневої революції. У 1917 році ухвалено Декрет про землю радянських робітників та селянських депутатів, а згідно з постановою Всеукраїнського революційного комітету від 27 січня 1920 року його дію поширено й на українські землі. Згідно з п.1 Декрету про землю поміщицька власність на землю негайно відмінялась без жодного викупу. Тобто не було передбачено право на компенсацію для на землю, котрих визначали як поміщиків та позбавляли права володіти земельними ділянками. Ухвалена 2 квітня 1921 року Інструкція Раднаркому УСРР «Про закріплення землі в трудове користування» юридично обґрунтувала порядок конфіскації поміщицького майна. Відповідно до інструкції всі колишні поміщицькі, державні, монастирські та удільні землі, конфісковані радянською владою, переходять без викупу у користування всього трудового народу. Усі колишні нетрудові власники (поміщики) і нетрудові орендарі підлягали негайному виселенню з їхніх економій. 11 вересня 1923 року ВУЦВК було видано Постанову «Про порядок вилучення земельних зайвин трудового користування у бувших дідичів і куркулів». Згідно з п.2. Декрету про землю поміщицькі маєтки, а також усі удільні, монастирські, церковні землі з усім їх мертвим та живим інвентарем, садибними спорудами та всім приладдям переходять у розпорядження волосних земельних комітетів та уїзних Рад селянських депутатів. Дане положення пункту другого Декрету про землю знайшло свій розвиток та подальше закріплення в Інструкції Раднаркому УСРР «Про закріплення землі в трудове користування» від 2 квітня 1921 року. Інструкцією також закріплювався реального позбавлення поміщиків права приватної власності на землю. Найбільш «революційне» на час ухвалення Декрету про землю положення містилося у п.4, яким встановлювалося скасування права приватної власності на землю назавжди. Земля не могла бути ні продана, придбана, чи здана в оренду чи заставу, або ж відчужена будь-яким іншим способом. Уся земля: державна, удільна, кабінетська, монастирська, церковна, посесійна, майоратна, приватна, громадська та селянська й інша - підлягає безоплатному відчуженню та стає всенародним надбанням і переходить у користування всіма трудящими. Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року починався положенням про те, що Жовтнева соціалістична революція знищила напівкріпосницький земельний устрій царської Росії, який прирікав селянство на злидні і гальмував розвиток продуктивних сил країни. Декретом «Про землю» Другого Всеросійського з`їзду Рад від 26 жовтня (8 листопада) 1917 року, запровадженим в Українській РСР відповідно до постанови Першого Всеукраїнського з`їзду Рад, приватна власність на землю була скасована назавжди, вся земля перетворена у всенародне і безкоштовно передана трудящим у користування. Статтею 3 Земельного кодексу Української РСР передбачалось, що "Земля є виключною істю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій ; порушують право державної власності на землю, забороняються". Тому, відповідач вважає що власність [PERSON] було втрачено у зв`язку з націоналізацією земельної ділянки. Тотожна ситуація розповсюджена не території всієї Одеської області. Порядок отримання права власності на земельну ділянку шляхом її безоплатної приватизації встановлюється ст. 118 Земельного кодексу України. Зазначені вимоги діючого законодавства позивачем не виконані, право власності або право постійного користування на земельну ділянку не оформлені, тому права позивача не можуть бути порушені відповідачем [PERSON] . Позивачем не доведено право власності чи право користування на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з відсутності права власності або права користування на земельну ділянку у позивача, його права не можуть бути порушені відповідачами. Житловий будинок під літерою «Б» розташований за адресою: [ADDRESS] збудований відповідачем та її покійним чоловіком [PERSON] за власні кошти, та в інтересах їх сім`ї, та дітей онучок Позивача по справі. Позивач по справі та члени його сім`ї офіційно надавали згоду на будівництво їх родиною будинку під літерою «Б», підтвердженням чому є власноручна розписка, завірена відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно вимог законодавства суб`єктом реєстрації речових прав проведено реєстрацію права власності на житловий будинок. Відповідачка вважає, що має повне право на розпорядження майном, яке побудоване нею, за власні кошти та власними силами. Права відповідачки на власність захищені як Конституцією України, так і рішеннями Європейського суду з прав людини. Позиція приватного нотаріуса Борисової Н.В. 31.01.2022 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В. подала до суду Заперечення на позов, яким зазначила що нотаріус за такими спорами не може бути відповідачем по справі. 23.05.2018 року нотаріусом було посвідчено договори відчуження нерухомого майна, за реєстровими №№ 720, 723, сторонами якого виступили [PERSON] , та [PERSON] . Перед посвідченням договору, нотаріусом було з`ясовано дійсні наміри сторін, також була перевірена наявність реєстрації права власності відчужувача [PERSON] на майно, був наявний запис про реєстрацію права власності на майно. Просила справу розглядати у її відсутність. Відповідь на відзив позивача [PERSON] 26.07.2022 року представник позивача - адвокат Скорохватова Н.Є. подала до суду відповідь на відзив, яким зазначила наступне. Із наданої відповідачами розписки на будівництво житлового будинку, не вбачається погодження [PERSON] будь-якого будівництва. Крім того, станом на 2007 рік на земельній ділянці вже були побудовані три житлових будинка, що підтверджується планом-схемою садибної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Тому, твердження представника відповідача про те, що будинок побудований за власні кошти та власними силами, не відповідає дійсності. Укладені договори є фіктивними, [PERSON] після укладення договору дарування, ніколи в будинок не вселялась. Висновок представника відповідача про те, що власність [PERSON] була втрачена, у зв`язку із націоналізацією земельної ділянки, є безпідставним, необґрунтованим, не підтвердженим жодним доказом. Крім того, право власності на земельну ділянку не є предметом даного позову. Відповідачами суттєво порушено порядок державної реєстрації права власності на будинок. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно - залишено без руху. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року заяву позивача [PERSON] , про забезпечення позову - повернуто позивачу без розгляду. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року про забезпечення позову - повернуто позивачу без розгляду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову - задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом: - заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - житлового будинку (літ. Б) та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101), зареєстрованих на ім`я [PERSON] Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2022 року клопотання представника позивача - адвоката Старохватової Н.Є. про витребування доказів - задоволено частково: - витребувано у Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274495851101); - витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., належним чином завірені копії договорів дарування № 720 від 23.05.2018 року та № 723 від 23.05.2018 року; - витребувано у відповідача [PERSON] належним чином завірену копію договору купівлі-продажу 4567 від 17.06.2021 року, укладеного між ним та [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року, суд перейшов зі стадії розгляду справи по суті у справі №523/17707/21 до стадії підготовчого провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмете спору Одеську міську раду. Протокольною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. ІІІ. Позиції сторін та покази свідків. Позивач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що на території землеволодіння по [ADDRESS] знаходяться три будинки, вони були побудовані родиною [PERSON] , мали один номер. Домоволодіння первісно будував [PERSON] , у нього були 4 дочки та син [PERSON] . У [PERSON] були синами [PERSON] та [PERSON] . Сином [PERSON] є позивач [PERSON] . Донькою [PERSON] є [PERSON] , яка переїхала у 1976 році. Коли [PERSON] , батько позивача, помер, то в одному будинку залишилась проживати мати позивача, а позивач [PERSON] проживав в своєму будинку. У 2012 році померла бабуся позивача [PERSON] , яка проживала у третьому будинку, і з моменту її смерті в цьому будинку ніхто довго не мешкав. Потім в цей будинок заселився син, який зробив ремонт, вони переїхали сім`єю у 2007 році. В цьому будинку були зареєстровані син і його донька. Син помер у 2017 році. Розписку [PERSON] на будівництво не давав. Позивач зареєстрований в будинку з 1957 року, з моменту народження. У 2021 році відповідачка незаконно, без згоди батьків чоловіка, позивача, оформила право власності на належне йому майно, та продала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Непомнящий О.В., з`явившись до судового засідання, просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, зокрема акцентував увагу на невірно обраному позивачем способі захисту, на відсутності порушеного права позивача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Козирєва Н.В., з`явившись до судового засідання, просила відмовити у задоволенні позову, акцентувала увагу суду наступному: 1) у позивача [PERSON] взагалі не виникло право власності на будинок, тому його право не могло бути порушеним. Земельний податок на землю позивач почав платити лише тоді, коли відповідачка оформила на себе право власності на будинок. 2) [PERSON] являється добросовісним набувачем майна, це його єдине майно, йому ніхто не повідомив про те що між сторонами є конфлікт, що є кримінальні справи. 3) Згідно довідки, сім`ї [PERSON] надавали у користування земельну ділянку площею 0,12 г., земельну ділянку площею 0,24 г. нікому не виділяли. Після смерті [PERSON] , на спадкове майно відкрилась спадщина, від якої позивач [PERSON] відмовився. По даній справі належним відповідачем є Одеська міська рада. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, рекомендоване повідомлення повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Ніна Вадимівна до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні. Також, матеріали справи містять заяву приватного нотаріуса Борисової Н.В., якою вона просила розглядати справу у її відсутність. Відповідач державний реєстратор Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскров О.В. до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, рекомендоване повідомлення повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, не забезпечив явку свого представника до судового засідання, був повідомлений про розгляд справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, не забезпечила явку свого представника до судового засідання, була повідомлена про розгляд справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється сестрою [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] будували будинок по [ADDRESS] . [PERSON] добудовував будинок, перекривав покрівлю. До перебудови, на цьому місці був трухлявий будинок, на земельній ділянці батьків [PERSON] . [PERSON] надав дозвіл на будівництво. Свідок приходила в гості до [PERSON] , вони облагороджували територію. З [PERSON] свідок була знайома, сестрі було 19 років, коли вони познайомились з [PERSON] . Після весілля, сім`я проживала у батьків дружини. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона була найманим працівником [PERSON] , коли він будував будинок, її запросили робити ремонт в будинку. У 2006 - 2007 роках її запросив [PERSON] , [PERSON] до будинку, для ремонту, за оплату. На місці будівництва був пустир, на якому розташований маленький сарайчик з дверима. В цьому сарайчику була одна кімната, вікон не було, лише стіни. Всередині сарайчика нічого не було. Вони все зачищали, будували, штукатурили, кладка, стяжка, перекривали покрівлю, проводили електрику, сантехніку. Покрівлю піднімали. Батько [PERSON] дозволив будувати на цій території, будувати не допомагав. Привозили на будівництво камінь, обладнання. [PERSON] , коли будували, говорив щоб ніхто в будинок не заходив. Сім`ю [PERSON] свідок знає з Сахарного заводу. Між [PERSON] та його батьком, позивачем по справі, були напружені відносини. Покрівлю [PERSON] робив сам. Свідок допомагала прибирати во дворі, штукатурити, робила шпаклювання, клеїла шпалери. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється онукою позивач [PERSON] та донькою відповідача [PERSON] . Вони спочатку проживали по [ADDRESS] , потім її батьки розпочали будівництво нового будинку. Будували будинок на місці старого, трухлявого, який був увесь в траві, в камишах. Батько з мамою побудували дві окремі кімнати, туалет, ванну кімнату, велику кухню, коридор, пристроїли веранду, альтанку, покрівлю піднімали. Будували мама, батько, бабуся по лінії матері, дідусь [PERSON] не допомагав. Дідусь намагався давати батьку вказівки, свідок пам`ятає як батько сердився на це. Внаслідок постійних конфліктів з дідусем, ще батько хотів з`їхати з будинку. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється подругою сім`ї [PERSON] . На весіллі, на місці де потім [PERSON] побудував будинок, свідок бачила старий, трухлявий будинок, там ніхто не проживав. В цьому старому будинку буди двері та одне вікно. Позивач [PERSON] давав письмовий дозвіл на будівництво. Свідок бачила, як заклали двері, покрівлю міняли, прибудували кухню, прихожу, добудували поверх. Будували за гроші [PERSON] . Свідок приходила клеїти шпалери. Чи допомагав [PERSON] , свідок не бачила. У будинку стіни піднімали вище. Свідок була на вихідних на будівництві. У свідка позичали грошові кошти на будівництво. У [PERSON] з батьком були погані відносини, непорозуміння. Свідок стіни затирала та клеїла шпалери. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомив наступне. [PERSON] він знав з 2006 року. [PERSON] повідомляв, що у нього проблеми, потрібно будувати будинок, свідок обіцяв допомогти причепом. На місці будівництва був старий будинок. [PERSON] привіз свідка на будівництво, та розповів що йому слід все знести, покрівлю. Він почав будівництво, там де був паркан, був пустир, трава по пояс. Старий будинок, був ще 19 сторіччя, в ньому жив прадід. [PERSON] сказав, що потрібно все знести. [PERSON] зняв покрівлю, декілька рядків каміння. Будували все [PERSON] разом з [PERSON] . Пісок завозили, камінь, міняли всю електрику. [PERSON] позичав у свідка 3000 грн (500$). [PERSON] повертав кошти частками. В будинку [PERSON] розвернув вхід. [PERSON] часто приходив на будівництво, допомагав лише з каналізацією, все інше [PERSON] робив сам. Відносини [PERSON] з [PERSON] були напружені. По будівництву, вся електрика, це забезпечив свідок, пару разів привозив цемент. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється сусідкою позивача по справі, по [ADDRESS] проживає все життя. З дитинства знає [PERSON] . Будинок будував ще [PERSON] . У 2007 році [PERSON] дав сину старий маленький будинок. На території - 2 великих будинка та один маленький. [PERSON] в`їхав в будинок, приблизно у 2007 році, сам перебудував його, додав другий поверх, веранду. Він там проживав із сім`єю, дружина та дві доньки. У будинку, який [PERSON] віддав сину [PERSON] , проживали бабуся та дідусь, потім будинок довго стояв пустим. [PERSON] зняв покрівлю, додав другий поверх. Свідок [PERSON] , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Коли [PERSON] в`їхав у будинок, там був одноповерховий будинок. Ремонт робив [PERSON] , дядько [PERSON] та чоловік [PERSON] . Судом здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до ч. 1 ст. 247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, вислухавши учасників справи, свідків, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. Матеріали справи містять Виписку з актової книги Одеського нотаріуса Порфирія Григоровича Навроцького на нерухоме майно на 1899 рік, стор. 114 №97, посилаючись на яку позивач [PERSON] зазначає, що земельна ділянка площею 0,24га. належала його прадіду [PERSON] , була надана для будівництва. Суд зазначає, що встановити конкретний повний зміст Виписки з актової книги Одеського нотаріуса Порфирія Григоровича Навроцького на нерухоме майно на 1899 рік, не представилось можливим, внаслідок нерозбірливої копії в матеріалах справи, специфічної манери викладення текста, обумовленої часом підготовки документа. Судом встановлено, що [PERSON] , 1904 року народження, помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , актовий запис №4062. [PERSON] , [INFO] , являється сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №529. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , актовий запис № 273. Позивач [PERSON] , [INFO] , являється сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , актовий запис №979. [PERSON] , [INFO] , являється сином позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №2212. Наявною в матеріалах справи домовою книгою буд. [ADDRESS] ) підтверджується, що в будинку був першим зареєстрований [PERSON] , у 1949 році. Батько позивача [PERSON] зареєстрований з 1956 року. Позивач [PERSON] зареєстрований з 1973 року. [PERSON] зареєстрований з 1983 року. [PERSON] зареєстрована з 14.05.2007 року. Згідно Технічного паспорта на буд. [ADDRESS] , заповненого на ім`я [PERSON] (а.с. 55-62), станом на 04.07.1990 року, домоволодіння складається з: - «А» житловий будинок, площею 81,6 кв.м. (1943 рік будівництва). - «Б» житловий будинок, площею 76,1 кв.м.; - «Г» житловий будинок, площею 33,8 кв.м.; - «В» сарай; - «Е» літня кухня; - «Л» погріб»; - «М» сарай (1960 рік будівництва); - «П» - котельня (1985 рік будівництва); - «Ж» - душова (1970 рік будівництва); - «З» - вбиральня; - «К» - голубятня; - 1-18 - огорожі; - I - мостіння; - II -III - цистерна; - IV - басейн. Із дослідженого у судовому засіданні оригінала технічного паспорта вбачається, що він містить відмітку про те, що веранда, житлові будинки Г, Б, сарай М, К, котельня П, вбиральня З, душ Ж є самочинним будівництвом. Згідно Довідки виданої Директором радгоспа Баклановим Г.А. від 24.02.1993 року, земельна ділянка площею 0,12 га., розташована у [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) зареєстрована за [PERSON] . Згідно листа Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області від 02.03.2022 №410, з наявної в сільській раді інформації, а саме: земельно-шнурової книги радгоспу ім. Кірова за 1963-1970 р.р., стор. 173 реєстр 8, громадянину [PERSON] надано земельну ділянку, загальною площею 0,12 га. у 1965 році, село Крива Балка (а.с. 42 Т.2). Згідно листа Департаменту Земельних ресурсів Одеської міської ради від 08.02.2022 №01-19/105, відповідно до наявної у Департаменті інформації, [PERSON] не звертався до Одеської міської ради з відповідними клопотаннями щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Головного Управління ДПС в Одеській області від 16.11.2022 року, згідно інформаційно-комунікаційних систем ДПС, [PERSON] знаходиться на обліку, як землекористувач земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2463 га. з 01.01.2017 року. Згідно наявної в матеріалах справи Розписки від 21.05.2007 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали згоду виділити частку їх земельної ділянки сину та брату [PERSON] . У 2007 році [PERSON] , син позивача, та чоловік відповідача [PERSON] , розпочав повну реконструкцію будинку Б, по [ADDRESS] , зокрема: підняв стіни, замінив покрівлю, переніс вхід до будинку, провів внутрішні роботи в будинку: електрика, сантехніка. Ці обставини підтверджені у судовому засіданні поясненнями сторін, та показами свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис №1617. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., спадкова справа №8/2017, зареєстровано в реєстрі за № 1223, спадкоємцями майна [PERSON] , а саме транспортного засобу, являються: донька [PERSON] , донька [PERSON] , дружина [PERSON] . Матеріалами реєстраційної справи № 1274495851101 підтверджується, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:35668092 від 14.06.2017 року, державним реєстратором Іскровим О.В., Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська область, було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , на житловий будинок Б, загальною площею 76,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, видавник: ПП «ПРОЕКТ», виписка із рішення, серія та номер:514, виданий 05.07.1954, видавник: Виконком Одеської міської ради депутатів трудящих. На підставі договору дарування від 23.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №720, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] частку житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею - 76,2 кв.м., житловою 34,9 кв.м., та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа. На підставі договору дарування від 23.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №723, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] частку житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею - 76,2 кв.м., житловою 34,9 кв.м., та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа. На підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., зареєстровано в реєстрі №4567, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 76,2 кв.м., складається в цілому із житлового будинку літерою «Б» та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, І - мостіння, №1-4, 5-7 - огорожа. Продаж майна здійснено за суму 763 356,67 грн. Тобто, наразі власником житлового будинку літ. Б, загальною площею 72,6 кв.м. по [ADDRESS] , являється [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:4567, виданий 17.06.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1274495851101. Предмет спору між сторонами, у даному випадку, зводиться до того, що позивач вважає, що [PERSON] незаконно, без його згоди, порушуючи вимоги чинного законодавства, зареєструвала за собою право власності на буд. «Б», а потім за фіктивними договорами дарування подарувала на користь [PERSON] житловий будинок, яка у наступному також без законних підстав продала будинок на користь [PERSON] . Наявність свого порушеного права позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що його сім`я з 1899 року користувалась земельною ділянкою, будували будинки, він з народження проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а тому без його згоди не могли вчинять будь-які юридичні дії щодо будинку «Б». Пред`являючи вимоги про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів, витребування майна із чужого незаконного володіння, [PERSON] , просить суд визнати за ним право власності на будинок літ. «Б» за набувальною давністю. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Поряд з цим, у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача, суди попередніх судових інстанцій необґрунтовано вдалися також й до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання контракту недійсним, і не врахували того, що встановлена ними відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Відповідна правова позиція міститься в постанові КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). З огляду на викладене, первісній правовій оцінці судом по даній справі, підлягає наявність порушеного права та/або законного інтересу позивача [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Отже, до спадкового майна спадкодавців належало виключно майно, на яке у встановленому законодавством порядку спадкодавцями набуто право власності. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що спірний будинок, який є предметом даного позову, є будинком в технічному паспорті під літ. Б. Зі слів позивача, будівництво будинків на земельній ділянці почалося здійснюватися ще [PERSON] . Суд зазначає, що конкретні роки будівництва будинків, у тому числі спірного буд. «Б», у судовому засіданні встановити не вдалося, оскільки сім`я [PERSON] починаючи з 1899 року проводила будівництво, потім одні предки помирали, інші продовжували жити, так декілька разів змінилися покоління. Згідно Технічного паспорта на буд. [ADDRESS] , заповненого на ім`я [PERSON] (а.с. 55-62), станом на 04.07.1990 року, рік будівництва будинків під літ. «А», «Б», «Г» - зазначений 1943 рік будівництва. У судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що у будинку під літ. Б проживала останньою [PERSON] , яка померла у 1986 році, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть. Він весь цей час проживав в іншому будинку, приглядав за будинком «Б». Показами свідків підтверджується, що після смерті [PERSON] , у будинку «Б» ніхто не проживав, до того часу як син [PERSON] почав робити ремонт та реконструкцію цього будинку, який був у трухлявому стані, а потім став проживати в будинку своєю сім`єю. За весь період часу право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , сім`я [PERSON] не оформлювала, у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно наявної в матеріалах справи Розписки від 21.05.2007 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали згоду виділити частку їх земельної ділянки сину та брату [PERSON] . У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що у 2007 році [PERSON] , син позивача, та чоловік відповідача [PERSON] , розпочав повну реконструкцію будинку [ADDRESS] , зокрема: підняв стіни, замінив покрівлю, переніс вхід до будинку, провів внутрішні роботи в будинку: електрика, сантехніка. Ці обставини підтверджені у судовому засіданні поясненнями сторін, та показами свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації. У даному випадку, суд констатує що позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття ним права власності на спірний будинок «Б» із надвірними будівлями і спорудами: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа за адресою: [ADDRESS] . При цьому, правові підстави для визнання за ним права власності на об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю, також відсутні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Матеріалами справи, поясненнями самих сторін та показами свідків підтверджується, що останньою в спірному будинку літ. "Б", із сім`я [PERSON] , проживала [PERSON] , яка померла у 1986 році, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть. Позивач весь цей час проживав в іншому будинку за цією же адресою. Після її смерті, у будинку «Б» ніхто не проживав, до того часу як син [PERSON] почав робити ремонт та реконструкцію. Починаючи з 2007 року будинком «Б» по [ADDRESS] користувався син позивача [PERSON] , який після реконструкції, ремонту будинку, проживав там разом із своєю сім`єю. На думку суду, зазначені обставини виключають можливість визнання за позивачем [PERSON] права власності на будинок за набувальною давністю. Стосовно прав на земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити, що наявними в матеріалах справи документами, зокрема: довідкою виданою Директором радгоспа Баклановим Г.А. від 24.02.1993 року, листом Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області від 02.03.2022 №410 підтверджується, що [PERSON] надавалася земельна ділянка загальною площею 0,12 га. у 1965 році, село Крива Балка. Згідно листа Департаменту Земельних ресурсів Одеської міської ради від 08.02.2022 №01-19/105, відповідно до наявної у Департаменті інформації, [PERSON] не звертався до Одеської міської ради з відповідними клопотаннями щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, позивач також не довів належними та допустимими доказами, що спірний будинок «Б» з надвірними будівлями, належний наразі [PERSON] розташований саме на земельній ділянці 0,12 га., права на яку надавалися [PERSON] . Обставини того, що [PERSON] знаходиться на обліку, як землекористувач земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2463 га. з 01.01.2017 року, за відсутності правовстановлюючих документів, які би давали право на таке користування, не впливає на попередні висновки суду, щодо не доведення позивачем свого порушеного права та/або інтересу. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Також, суд вважає за необхідне зазначити, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22). Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37). Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на будинок не може бути звернена до приватного нотаріуса, яких позивач визначив співвідповідачами. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язані виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19). Тому у цій справі приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В., Груєва О.В., а також державний реєстратор Іскров О.В. є неналежними відповідачами. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed