Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

У січні 2024 року до суду звернулося ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» з позовом до [PERSON] про стягнення сплаченого страхового відшкодування у розмірі 13317 грн. 45 коп. та коштів у повернення сплаченого судового збору в розмірі 2684 грн. Позивач зазначав, що постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 24 листопада 2021 року у справі за № 537/5910/21 відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП по факту вчинення ДТП, що мала місце 02 листопада 2021 року у м. Кременчук, по проспекту Свободи в районі буд. № 14, внаслідок якої були заподіяні механічні пошкодження автомобілю «Hyundai Tucson», р.н. [NUMBER] 8457 належного та під керуванням страхувальника [PERSON] . Страхова компанія відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту виплатила страхове відшкодування завданої ДТП матеріальної шкоди. Ухвалою судді від 30 січня 2024 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено судове засідання з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 09 липня 2024 року постановлено провести заочний розгляд справи. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за відсутності представника, щодо заочного розгляду справи не заперечував, про що було зазначено у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , зловживаючи своїми правами та обов`язками, не подав відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності, докази на спростування позову, чим не виконав обов`язки згідно ст. 42, 43, ч. 3 ст. 131, ст. 178 ЦПК України. Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та третя особа [PERSON] у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 24 листопада 2021 року у справі за № 537/5910/21 відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, 124 КУпАП по факту вчинення ДТП, що мала місце 02 листопада 2021 року у м. Кременчук, по проспекту Свободи в районі буд. № 14, внаслідок якої були заподіяні механічні пошкодження автомобілю «Hyundai Tucson», р.н. [NUMBER] 8457 належного та під керуванням страхувальника [PERSON] , та залишення місця ДТП. Постанова суду не оскаржувалась відповідачем та набрала законної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та повторному встановленню і доказуванню обставини, які були встановлені постановою суду від 24 листопада 2021 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, щодо обставин, місця та часу події вчинення проступку відповідачем, якого визнано винним у вчиненні ДТП. Відповідач не подав до суду належні і допустимі докази щодо відсутності власної вини у вчиненні ДТП, поважності причин залишення місця ДТП, учасником якого він був. Позивач здійснив оплату страхового відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП на рахунок третьої особи - ПрАТ «Страхова компанія «АРКС», з якою третьою особою [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту, у розмірі 17259,45 грн., з яких відповідач сплатив позивачеві кошти у повернення у розмірі 3942 грн. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зі статті 27 Закону України «Про страхування» постає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за спричинені збитки. Як визначено у п.п. "в" п. 1 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позов, який не було спростовано відповідачем, підлягає задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача сплачених страхового відшкодування у розмірі 13317 грн. 45 коп. (17259,45 грн. - 3942 грн.) та судового збору в розмірі 2684 грн. Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: approved