Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших осіб, які беруть участь у справі: Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Рожнятівського районного суду від 04 січня 2021 року у справі №350/1473/20 провадження №2/350/533/2021 розірвано шлюб між ним, [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , який був зареєстрований 23 вересня 1997 року в Андріївській сільській раді народних депутатів Великобурлуцького району Харківської області за актовим записом №10. Неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Проте їхня спільна із відповідачкою дочка [PERSON] , постійно з вересня 2021 року фактично проживає із ним, умови її проживання повністю забезпечені, дитина повністю забезпечена необхідним одягом та харчуванням, до будинку підключена тепло та водопостачання, інтернет-мережа, необхідна для дистанційного навчання, дитина має у своєму розпорядженні ноутбук, мобільний телефон та окрему дитячу кімнату. Мати дитини відповідачка по справі [PERSON] постійно з кінця вересня 2021 року проживає та перебуває за межами України на роботі, і з того часу жодного разу не приїздила в Україну, життям, навчанням та вихованням дитини не цікавиться, з дитиною не спілкується навіть в телефонному режимі, отримала дозвіл на постійне проживання та працю в Польщі терміном до 29 червня 2026 року. Рішенням Рожнятівського районного суду від 02 березня 2023 року в справі №350/217/23 провадження №2/350/170/2023 змінено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із ним, її батьком [PERSON] , жителем [ADDRESS] . Дитина постійно проживає разом із ним і фактично перебуває на його утриманні і вихованні, оскільки з вересня 2021 року відповідачка свідомо змінила країну проживання виїхавши за межі України, не приймає участі у вихованні дитини та не виконує свої батьківські обов`язки і свідомо нехтує ними, перестала цікавитись життям дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною взагалі, а не тільки в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, залишивши її на його утримання і виховання, влаштовує своє життя окремо та незалежно від нього і від дитини. Наведені обставини свідчать про те, що відповідачка по справі [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , і нею свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є відсутня, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст. 164 СК України. Такі життєві умови були обрані відповідачкою після вересня 2021 року, коли вона виїхала за кордон і перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, мала усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її умови проживання, побут та виховання, і з того часу не проживала із неповнолітньою дочкою однією сім`єю, так як по сьогодні постійно проживає за межами України та, відповідно, з вказаного часу не брала та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання, взагалі не спілкується з дитиною. Отже створилися умови які шкодять інтересам дитини, тому він змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Ошуст С.Є. направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив про задоволення позову, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. У попередньому судовому засіданні [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Крім цього [PERSON] пояснив, що відповідачка з вересня 2021 року не проживає в Україні, дочку залишила з ним та не цікавиться її долею. Дитина неодноразово телефонувала їй, однак відповідачка не відповідає на телефонні виклики, і , як стало відомо зі слів сина, вона ніби-то за щось ображена на них. Зі слів сина також йому стало відомо про те, що відповідачка створила нову сім`ю. Вважає рішення про позбавлення батьківських прав в майбутньому вплине на відношення матері до своєї дитини. При цьому, у разі зміни поведінки відповідачки, остання зможе звернутися в суд з заявою про поновлення батьківських прав. Просив позов задоволити. Представник служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради Калуського району подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідачка будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася повторно, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення судового розгляду не подавала, правом на подачу відзиву на позов не скористалася. Заяви та клопотання сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, процесуальні дії у справі: ухвалою Рожнятівського районного суду від 03.05.2024 відкрито провадження у даній справі, призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін. 22.05.2024 представник органу опіки та піклування Рожнятівської селищної ради подала клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с. 25). 23.05.2024 представник органу опіки та піклування Рожнятівської селищної ради подав рішення №67/2024 від 21.05.2024 «Про затвердження висновку комісії з питань захисту прав дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] " та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ( далі- висновок, висновок комісії) ( а.с.27-30). Ухвалою Рожнятівського районного суду суду від 29 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачка правом подати відзив на позов не скористалася, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надала, хоча повідомлялася про розгляд даної справи належним чином. З висновку органу опіки та піклування " Про доцільність позбавлення батьківських прав" ( а.с.29) вбачається, що [PERSON] інформована про наявність спору про позбавлення її батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Згідно із ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачка, хоча і повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзиву на позов не подавала, представник позивача не заперечив проти заочного розгляду справи, а тому протокольною ухвалою від 09.07.2024 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При цьому, оскільки відповідачка не прибула, а представник позивача та третьої особи подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247, 280-282 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Копією свідоцтва про народження (а.с.13) підтверджено, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2021 року (а.с. 14) підтверджено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, дитина після розірвання шлюбу залишена проживати з матір`ю. Копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2023 року (а.с. 15-16) підтверджено зміну місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання дитини з батьком [PERSON] , жителем [ADDRESS] . Рішенням №67/2024 від 21.05.2024 «Про затвердження висновку комісії з питань захисту прав дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] " затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини від 17.05.2024 ( а.с.28). Висновком органу опіки та піклування Рожнятівської селищної ради, затвердженого 21.05.2024 рішенням виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради визначено за недоцільне позбавляти відповідачку батьківських прав. В обґрунтування зазначеного висновку уповноважений орган зазначив, що з вересня 2021 року дочка [PERSON] фактично проживає з батьком. [PERSON] забезпечив задовільні умови проживання, дитина має окрему кімнату, ноутбук, підключена іптернет-мережа, необхідна для дистанційного навчання. Позивач має самостійний дохід і постійне місце проживання, забезпечений матеріально, оскільки займається підприємницькою діяльністю, створив належні умови для всебічного розвитку своєї дочки, з якою у них позитивні та теплі відносини. З 2021 року мати дитини, відповідачка по справі, проживає та працює за межами України і з того часу жодного разу не приїздила в Україну. Зі слів позивача, мати життям, навчанням та вихованням дитини не цікавиться, не спілкується по телефону, влаштовує своє особисте життя та не планує повертатись в Україну. До матеріалів справи долучено заяву [PERSON] в якій вказано, що вона погоджується з наміром колишнього чоловіка щодо позбавлення її батьківських прав. Відповідачка пояснює, що дійсно з 2021 року і по даний час постійно проживає та працює у Польській республіці. Відповідачка отримала дозвіл на постійне проживання та працю терміном до 29 червня 2026 року. З того часу жодного разу не приїздила в Україну. В міру своєї можливості жінка займається вихованням дочки [PERSON] : спілкується по телефону, надає матеріальну підтримку. В даному випадку не прослідковується злісне ухиляння від виконання батьківських обов`язків збоку матері, оскільки вона через зайнятість на роботі не може приділити дитині достатньо уваги. Окрім того, дитина впродовж 3 років проживає саме з батьком і його вплив на її думку є чітко вираженим. Адже, в судових практиках щодо позбавлення батьківських прав, непоодинокими є випадки, коли дитина тривалий час проживала з одним із батьків, а тому її думка може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися як абсолютна ( а.с.29-30). Судом почута думка дитини щодо участі матері в її вихованні. Так, неповнолітня [PERSON] - дочка сторін по справі, суду пояснила про те, що мама у вересні 2021 року виїхала за межі України і з того часу жодного разу не поверталася в Україну, не цікавиться її життям, а цікавиться тільки долею свого сина, який проживає з нею за кордоном. Вона не спілкується з мамою, хоч неодноразово раніше до неї телефонувала, однак мама не бажає спілкування. Разом з тим, вона спілкується з братом в телефонному режимі, який говорить, що мама ніби-то за щось на неї ображена, тому не бажає спілкуватися. Вона не може зрозуміти за що та чому мама не цікавиться її навчанням. Вважає таку ситуацію ненормальною, а також не зовсім правильним те, що мама не підтримує зв`язок зі своєю дитиною. Отже, між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав відповідачки. Оцінка суду: заслухавши пояснення позивача та його представника, неповнолітньої [PERSON] , вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, представлені позивачем на виконання вимог ст. 80,81 ЦПК України, які він вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування Рожнятівської селищної ради, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст.ст.13,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи оцінку вимозі позивача щодо позбавлення відповідачки батьківських прав та доказам, які надані на її обгрунтування, суд керується положеннями сімейного законодавства. Так, згідно із ч. 2 ст. 1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Частиною 3 статті 4 СК України встановлено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Згідно із частинами 1-3 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як визначено в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 157 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною 7 статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, Постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, провадження № 61-4022 св 19). Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинив і не чинить. Суд вважає, що наявність вини належить до обов`язкових умов позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Таким чином, проаналізувавши викладені обставини, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд встановив, що у сторін під час перебування у шлюбі, [INFO] народилася дочка [PERSON] . Шлюб між сторонами розірваний 04.01.2021, що підтверджено рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області. Цим же рішенням підтверджено, що дитину залишено на проживання з матір`ю ( а.с.14). З копії паспорта відповідачки [PERSON] підтверджено, що вона зареєстрована в [ADDRESS] , однак з довідки № 328 від 17.04.2024 вбачається, що відповідачка не входить в склад сім`ї позивача. У вересні 2021 року мати неповнолітньої [PERSON] виїхала за межі України і з того часу не поверталася за місцем свого проживання. Зазначені обставини встановлені висновком органу опіки та піклування, поясненнями позивача та неповнолітньої [PERSON] , а також копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон ( а.с.9-11). Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2023 підтверджено, що місцем проживання неповнолітньої дочки [PERSON] визначено місце проживання її батька. Незважаючи на зазначену обставину, відповідачка все рівно не проявила бажання та зацікавленості приймати участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини, тобто фактично [PERSON] з вересня 2021 року не цікавиться життям дочки, не намагається забезпечити дитині материнську любов та турботу, якої вона так потребує, навіть відмовляється поговорити з дитиною по телефону, всі питання, щодо виховання дочки вирішувались та вирішуються батьком. Отже, факт того, що [PERSON] не піклується про дочку, про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, її вихованням, не проявляє щодо неї материнської уваги і турботи, не спілкується з дитиною протягом тривалого періоду часу, а саме з вересня 2021 року, тобто самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, підтверджується викладеними вище доказами, дослідженими у судовому засіданні. Таким чином, сім`єю неповнолітньої [PERSON] є її батько, позивач по справі, який не тільки намагається забезпечити дитині розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, але й успішно це робить. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). Представник Рожнятівської селищної ради надала висновок комісії з питань захисту прав дитини. У цьому висновку зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачку ( а.с.29-30 ). Разом з тим, у цьому ж висновку зазначені ті обставини, які наведені судом вище. Тобто орган опіки та піклування беззаперечно встановив, що з вересня 2021 року дочка [PERSON] фактично проживає з батьком, який зробив і робить все для забезпечення більш чим задовільних умов проживання дитини. Зокрема висновком встановлено факт проживання дитини в окремій кімнаті, наявність ноутбука, підключення інтернет - мережі, яка необхідна для дистанційного навчання, існування теплих відносин дочки з батьком, тобто у неповнолітньої [PERSON] є абсолютно все, що потрібно для всебічного та гармонійного розвитку дитини. Все, окрім материнської опіки, ласки та любові [PERSON] , яка з 2021 року і по даний час постійно проживає та працює у Польщі, звідки протягом двох років дев`яти місяців не приїздила в Україну. При цьому, відсутні докази, що відповідачка не має можливості з тих чи інших причин фізично відвідати дочку, поцікавитися її життям. Більше того, пояснення дитини в судовому засіданні про те, що мама не спілкується з нею навіть по телефону, дають суду право прийти до висновку про те, що в даному випадку прослідковується злісне ухиляння відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо своєї дитини, яка впродовж майже трьох років проживає саме з батьком, але без матері. Суд аналізує висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради в частині твердження про те, що дитина протягом трьох років проживає з батьком і його вплив на її думку є чітко сформованим, що в судових практиках щодо позбавлення батьківських прав, непоодинокими є випадки, коли дитина тривалий час проживала з одним із батьків, а тому її думка може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися як абсолютна. Без сумніву, що проживаючи з батьком вплив останнього на думку дитини може мати місце. Однак висновок не містить пояснень щодо того, чи проявився і яким чином в негативному розумінні такий вплив на формування думки дитини проявився? Хто крім батька в даному випадку повинен впливати на формування думки дитини, якщо мати не цікавиться долею дитини? Якщо існують теплі відносини між дочкою і батьком, який без участі матері створив всі умови для всебічного та гармонійного розвитку дитини, то що не так з думкою дитини? Яким чином батько спотворив думку дитини та в чому проявилося навіювання [PERSON] на думку дитини? При цьому суд враховує правову позицію викладену у постанові ВС від 9 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19), постанові КЦС ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17, постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц, постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18 де по суті Верховним Судом акцентовано увагу на обставини, які комісія з питань захисту прав дитини Рожнятівської селищної ради зазначила і в своєму висновку. Необхідність врахування правових позицій ВС є обов`язковим, однак в даному випадку, зазначення правової позиції комісією у висновку є суто формальним, де певна частина тексту висновку не співвідноситься з реальністю. Тобто, надаючи висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, комісія не надала відповіді на ті питання, які наведені судом вище та не з`ясувала інші обставини, які мають значення для достовірного та об`єктивного висновку. Зокрема, висновок не містить інформації щодо думки дитини, яка в цій справі є не абсолютною, однак важливою для прийняття об`єктивного рішення, що свідчить про те, що комісією не було заслухано дитину, яка в судовому засіданні дала наведені вище пояснення, які без сумніву підтверджують факт ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. При цьому, суд не вбачає спотвореності думки та пояснень дитини, впливу батька на думку дочки щодо обставин, які є предметом судового дослідження. Думка дитини не є абсолютною і для суду, однак вона враховується судом в сукупності з іншими доказами та обставинами, які дослідив суд, а тому здобуті докази та досліджені обставини підтверджують, що відповідачка ухиляється від виконання батьківського обов`язку без поважних на те причин. З огляду на викладене, підсумкову частину висновку комісії з питань захисту прав дитини, в якій зазначено за недоцільне позбавляти відповідачку батьківських прав щодо дитини суд вважає такою, що суперечить мотивувальній, яка підтверджує, що тільки позивач займається вихованням дочки. Існування матері тільки по документах, якої фактично немає в житті дитини, яку вона давно не бачила, не спілкується з нею, може призводити до душевного неспокою останньої, незручності перед однолітками. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Частиною 6 статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, враховуючи конкретний зміст висновку органу опіки та піклування, вважає його неповним, всебічно та достатньо необґрунтованим, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи викладені в ньому обставини у відповідній частині не знайшли своє підтвердження. За таких обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, вважає його недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. При ухваленні рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (пункт 48). Згідно із вимогами ч.2 ст.171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Аналізуючи всі обставини справи, суд вважає, що наявні у справі докази свідчать про умисне ухилення відповідачки від обов`язків по вихованню дитини, та з урахуванням наведених конкретних обставин справи, вважає що є достатньо підстав для застосування до [PERSON] вказаного крайнього заходу впливу у виді позбавлення батьківських прав. У цій справі наявні виняткові обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно зі законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). У даному випадку таке втручання здійснюється для захисту емоційного здоров`я та моралі неповнолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у п. 2 ст. 8 Конвенції. Позбавлення [PERSON] батьківських прав також відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак, таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, мати якої не виявляє про неї піклування, хоча вона такого особливо потребувала. Поведінка матері відносно своєї дочки дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і вказує про ризик неналежного виховання дитини. З урахуванням усіх встановлених обставин справи суд констатує, що рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дочки [PERSON] відповідатиме найкращим інтересам дитини, якими є забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому суд звертає увагу, що позбавлення особи батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, права на спілкування з дитиною і побачення з нею, як це передбачено законом, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Виходячи з вище викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, такими, що підтверджені належними і допустими доказами, а тому підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат: Питання судових витрат суд зобов`язаний вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України. До судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, є оплата судового збору, які [PERSON] не просить стягнути з відповідачки. За такої обставини суд не вважає за необхідне покладати на [PERSON] обов`язок відшкодувати [PERSON] судовий збір. На підставі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, ст.ст. 51 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 80, 81, 141 ЦПК України, ст.ст. 1, 3-5, 7, 19, 141, 150, 155, 157, 164-167 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved