Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

У березні 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд: -визнати за [PERSON] право власності на 9/100 частину житлового будинку [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 9/100 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2024 року Шевченківського районного суду міста Києва, позовна заява надійшла в провадження судді Романишеної І. П. Ухвалою суду від 18.03.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 04.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22.05.2024 року. 17.05.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнала позов та просила здійснювати розгляд справи без її участі. 22.05.2024 року суд виніс ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті. Цією ж ухвалою до участі у справі залучено третю особу [PERSON] . Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій серед іншого вказано, що позов повністю підтримає та просить його задовольнити. Відповідач у відзиві просила проводити судовий розгляд за її відсутності. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням неявки всіх учасників справи у судове засідання, датою ухвалення рішення у справі є дата складення повного судового рішення - 05.07.2024 року, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 05.09.2022 року справа №1519/2-5034/11. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є спадкоємицею після померлого [PERSON] , що підтверджено наявною в матеріалах справи копією Заповіту від 18.02.2013 року, який зареєстровано в реєстрі за №3-524. Після смерті [PERSON] залишилось належне йому майно: 1/6 частина земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:88:027:0010), а також 1/6 частина житлового будинку за цією ж адресою. 31.01.2024 року приватний нотаріус Мельниченко І.О. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину земельної ділянки, але відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку. Підстава відмови - розбіжність в правовстановлюючих документах та ДРРП. Відповідно до технічного паспорта від 14.02.2003 року та інформації з ДРРП за реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 133796080000 (будинок [ADDRESS] ) загальна площа об`єкта нерухомого майна складає 231,1 кв.м. З рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.2005 року слідує, що у 2002р. власники будинку зробили добудови, на які отримали розпорядження Шевченківської РДА в м. Києві 19.01.2005 р. № 54 про надання дозволу на прийняття в експлуатацію та реєстрацію прибудов на підставі чого отримали дозвіл управління ДАБК №186 від 08.04.2005 р. на введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] . Вказаним судовим рішенням зобов`язано Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видати свідоцтво про право власності на належні [PERSON] та [PERSON] частки. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності від 27.12.2005 року [PERSON] належить 41/100 частина будинку [ADDRESS] . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності від 27.12.2005 року [PERSON] належить 41/100 частина будинку [ADDRESS] . При цьому, з інформаційної довідки КП КМР "КМ БТІ" від 07.09.2023 року вбачається, що право власності на будинок по [ADDRESS] розподілено в наступних частках: 1/6 - [PERSON] (помер, його спадкоємниця - [PERSON] ); 1/6 - [PERSON] (на підставі рішення народного суду Радянського району м.Києва від 13.05.1983 р.); 41/100 - [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 27.12.2005 р., виданого Головним правлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради); 41/100 - [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 27.12.2005 р., виданого Головним правлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради). З викладеного вбачається, що у 2005 р. співвласники перебудували вказаний будинок, внаслідок чого збільшилась площа, яка належить двом співвласникам [PERSON] та [PERSON] , в свою чергу частки [PERSON] та [PERSON] внаслідок набуття права власності іншими співвласниками - фактично зменшились до 9/100 у кожного, але документально зменшення їх часток не було оформлено, що як наслідок викликало розбіжність в правовстановлюючих документах та відповідно унеможливлює оформлення позивачем права власності на належну частку будинку. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу частини житлового будинку від 15.08.2013 року №2246 [PERSON] та [PERSON] продали свої частки [PERSON] , якій на теперішній час належить 82/100 частки житлового будинку (інформаційна довідка за №364075444). Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків». Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації». Так, [PERSON] та [PERSON] зробили прибудову та збільшили свої частки з 1/3 у кожного до 42/100, при цьому, отримали правовстановлюючі документи на відповідні частки у будинку, натомість в документах на право власності [PERSON] та [PERSON] частки залишаються без змін - у кожного по 1/6, хоча фактично їх частки зменшилися до 9/100 у кожного. Відтак, позивач [PERSON] фактично позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, з огляду на розбіжності в частках співвласників, оскільки частки трьох співвласників не збігаються: [PERSON] має у власності 82/100 частки (відповідає фактичній частці, оскільки змінено та оформлено після перебудови), [PERSON] має у власності 1/6 частки (не відповідає фактичній частці, після перебудови володіє 9/100 частки, але не змінено та не переоформлено), [PERSON] на момент смерті мав у власності 1/6 частки (не відповідає фактичній частці, після перебудови володіє 9/100 частки, але не змінено та не переоформлено). Фактично між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо розподілу часток у спільній власності, оскільки [PERSON] наразі володіє по документах 1/6 частки будинку, але насправді після розподілу часток між власниками у 2005р. її частка зменшилась до 9/100. При цьому, відповідач визнає позов в повному обсязі та не заперечує обставин, які повідомила позивач, в свою чергу, відсутні підстави для неприйняття судом визнання відповідачем позову. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи те, що позивач позбавлена можливості зареєструвати право власності на належну частку будинку, що входить до складу спадщини, у позасудовому порядку, суд вважає, що вимоги є доведеними та обґрунтованими, та такими, що ґрунтуються на законі, а отже, підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки відповідач визнав позов, суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України, та дійшов до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, що становить 6056,48 грн., та про стягнення з відповідача на користь позивача 50% судового збору, що становить 6056,48 грн.

Outcome: approved