Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Позиція позивачів. 15.04.2021 року [PERSON] , що діяла від імені та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] звернулись до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом вселення позивачів та виселення відповідача з житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що за життя батьку позивача [PERSON] - [PERSON] , на підставі рішення Виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 04.11.1977 року № 1066, як робітнику підприємства Ленінського району, було видано ордер на житлову площу (квартиру) [ADDRESS] . Позивачі зазначають, що є зареєстрованими в даній квартирі, однак після смерті батька позивача, а саме [PERSON] , племінник позивача, тобто відповідач у справі [PERSON] та відповідач [PERSON] стали чинити перешкоди родині позивача у користуванні житлом. В лютому 2021 року відповідачі створили негативні умови щодо проживання в квартирі, відповідач [PERSON] змінив замки на дверях, а відтак родина вимушено залишилась без житлового приміщення. Позивачі зазначають, що їх особисті речі залишились в квартирі, факт вчинення перешкод користування житловим приміщенням підтверджується талоном повідомлення звернення до правоохоронних органів. На підставі викладеного, позивачі просять усунути перешкоди у користування житлом, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселення позивачів до квартири. Позиція відповідачів. 16.09.2022 року (вх. № 16785) відповідачами до суду було подано зустрічну позовну заяву за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. 28.09.2022 року відповідачами до суду було подано окрему, в загальному порядку, позовну заяву за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Зазначений позов, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було розподілені судді Далеко К.О. (справа № 523/11934/22). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що відповідачі у справі з 2012 року без поважних причин залишили житлове приміщення, не сплачують комунальні послуги, не утримують житло, що свідчить про те, що відповідачі не зацікавлені у збереженні житла. З урахуванням викладеного позивачі просять: визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартиро [ADDRESS] . ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року позовну заяву було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. Заявою від 31.05.2021 року позивачі усунули недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду, надали квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Василенко Тетяни Василівни про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Одеської міської ради по справі № 523/7090/21 за позовом [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом вселення позивачів та виселення відповідачів. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2022 року: -відмовлено у поновленні строку на подачу зустрічної позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; -зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням повернуто позивачам. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2022 року: клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Василенко Т.В. про витребування доказів задоволено частково. Витребувано інформацію: - від ВП 2 ОРУП 1 ГУНП в Одеській області (65003, м.Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 31): чи надходили виклики оператору 102 від [PERSON] , [INFO] , щодо внесення інформації до бази АРМОР за адресою: [ADDRESS] , в період часу з січня 2005 року по січень 2022 року. Якщо так, то надати інформацію; - від ВП 2 ОРУП 1 ГУНП в Одеській області (65003, м.Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 31): чи надходили виклики оператору 102 від [PERSON] , [INFO] , щодо внесення інформації до бази АРМОР за адресою: [ADDRESS] в період часу з травня 2011 року по січень 2022 року. Якщо так, то надати інформацію; Відмовлено у задоволенні клопотання про витребування інформації: - від Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області (67571, Одеська область, Одеський район, село Фонтанка, вулиця Степна, 4) щодо членів сім`ї [PERSON] , [INFO] , з якими він мешкає, з вказанням прізвища, ім`я та по-батькові та зазначенням періоду. - від Нової Пошти (03131, Київ, Столичное шоссе, 103) щодо обслуговування [PERSON] та вказанням адреси. - від Нової Пошти (03131, Київ, Столичное шоссе, 103) щодо обслуговування [PERSON] та вказанням адреси. - від Департаменту освіти та науки (65039, м.Одеса, вул. Канатна, 134) чи займається (вся) в учбовому закладі [PERSON] , [INFO] , та в якому саме в період часу з травня 2016 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. - від Департаменту освіти та науки (65039, м.Одеса, вул. Канатна, 134) чи займається (лася) в учбовому закладі [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та в якому саме періоді часу з травня 1995 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Департаменту освіти та науки (65039, м.Одеса, вул. Канатна, 134) чи займається (вся) в учбовому закладі [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та в якому саме в період часу з січня 2007 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Департаменту\~охорони здоров`я\~(65022,\~м.Одеса,\~вул.\~Косовського,\~2д)\~чи укладено\~договір з\~лікарем педіатром\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~в інтересах сина [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та в якій амбулаторії обслуговується в період часу з січня 2005 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Департаменту охорони здоров`я (65022, м.Одеса, вул. Косовського, 2д) чи укладено договір з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] з сімейним лікарем та в якій амбулаторії обслуговується в період часу з січня 2017 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Департаменту охорони здоров`я (65022, м.Одеса, вул.Косовського,2д) чи укладено договір з лікарем педіатром [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в інтересах сина [PERSON] , [INFO] , та в якій амбулаторії обслуговується в період часу з травня 2014 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Департаменту охорони здоров`я (65022, м.Одеса, вул. Косовського, 2д) чи укладено договір з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] з сімейним лікарем та в якій амбулаторії обслуговується в період часу з січня 2017 року по січень 2022 року з вказанням зазначеного адресу реєстрації та мешкання. Якщо так, то надати інформацію. - від Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону в 2022 році [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; - від Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо вказаних державному виконавцю адреси мешкання [PERSON] за весь період виконавчого провадження, тобто з 2016 року по 2022 рік; Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чебаненко О.А. про витребування доказів: - від приватного виконавця Серебрійської Юлії Олександрівни належним чином завіреної копії виконавчого провадження №67135994 про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП БАНК»; - із Суворовського районного суду м. Одеси цивільної справи №523/2523/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення; - із Одеської філії АТ Укрпошта відомостей про те, чи надходила та отримувалась за адресою: [ADDRESS] поштова кореспонденція на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року окремо подану позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням, прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (справа № 523/11934/22). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року, за клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чебаненко О.А., суд перейшов зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження у справі №523/7090/21. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чебаненко О.А. про об`єднання справи №523/7090/21 та справи № 523/11934/22 в одне провадження під №523/7090/21. Об`єднано справу № 523/7090/21 та справу №523/11934/22 в одне провадження під №523/7090/21. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 року - закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті об`єднану цивільну справу за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом вселення позивачів та виселення відповідача та цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. ІІІ. Позиції сторін, пояснення свідків. В останнє судове засідання сторони до суду не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. При цьому, звернулись на адресу суду з заявами про можливість подальшого розгляду справи за їх відсутності. Згідно поданих заяв позивачі за первісним позовом просили позов задовольнити з підстав, що в ньому викладені та відмовити у задоволенні об`єднаного позову. Позивачі за об`єднаним позовом просили задовольнити їх позов та відмовити в задоволенні первісного позову. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, сторони повідомили наступне. Позивач за первісним позовом та відповідач за об`єднаним [PERSON] просила поданий нею позов задовольнити, відмовити у задоволенні об`єднаного. Додатково зазначила, що ніякого нерухомого або рухомого майна на праві власності вона не має, проживає у чужому житлі. Поки її брат [PERSON] був живий, вона приїжджала до спірної квартири, у неї була там кімната, в якій залишилися речі: посуд, шафа. До смерті брата, ніхто не створював їй перешкод у користуванні квартирою. 21.01.2021 року вона зателефонувала невістці, відповідачу по даній справі [PERSON] , попросила залишити ключі від сарая, і з цього моменту почалися проблеми, оскільки з`ясувалося що наведений сарай, без згоди позивача, було продано третім особам. У лютому 2021 року позивачка викликала за цією адресою працівників поліції, оскільки відповідачі змінили замки в квартирі. Постійно в квартирі позивачка проживала до 2014 року. У 2014 році вона виїхала на дачу с. Світле (дачний будинок), два роки там проживали. Потім жили на пос. [PERSON] , потім в різних місцях з чоловіком. У 2014 році виїхали, оскільки однієї кімнати було недостатньо для сім`ї. Поки брат був живий, він постійно з`ясовував відносини із дружиною, відповідачем по справі [PERSON] , яка також проживала в цій квартири, що створювало неможливі умови для проживання для всіх інших членів сім`ї. Протягом всього часу, з 2014 року, позивач приїжджала періодично до квартири [ADDRESS] , на тиждень, на 2-3 місяці. Племінник, відповідач по справі, [PERSON] , почав постійно проживати в спірній квартирі з 2023 року, до цього в квартирі постійно проживала лише відповідач Селезньова Людмила. У 2021 році до спірної квартири приїхав племінник [PERSON] , відповідач по справі, який виявив бажання поспілкуватися із позивачем, з приводу сарая, який продали. Внаслідок розмови, яка відбулася, племінник сказав вийти з квартири чоловіку позивача, а невістка [PERSON] сказала вийти з квартири самій позивачці, відбувся скандал і позивачка повідомила відповідачам, що зустрінемося в суді. Сарай це було дві кімнати, в якому також були речі позивачки, як наслідок багато речей вона там не знайшла. Позивачка повідомила, що давала кошти на оплату комунальних послуг, за світло, за мусор, померлому брату [PERSON] . З братом була домовленість, так як ми зареєстровані в квартирі, то вона брату давала по 1000 грн, за два місяці, кожного разу. Також, в квартирі залишалися речі доньки позивачки [PERSON] , а також речі позивачки і наразі там: машинка швейна, диван, письмовий стіл. Позивач за первісним позовом та відповідач за об`єднаним [PERSON] просила поданий нею позов задовольнити, відмовити у задоволенні об`єднаного. Пояснила, що вона періодично проживала у спірній квартирі, зокрема у 2018 2019 роках вона проживала у спірній квартирі разом із відповідачем [PERSON] та дядьком [PERSON] . Вона давала гроші тьоті за комунальні послуги. У 2013 2014 роках також проживала в спірній квартирі, періодично, місяцями. Приїжджала також у 2020 році, у 2021 році вже не приїжджала. Перешкод їй не чинили, у неї були ключі від квартири. У 2021 році брат [PERSON] повідомив, що ключі вже до замків не підійдуть. Напряму [PERSON] не чинили перешкоди у користуванні квартирою, чинили перешкоди матері. Позивач за первісним позовом та відповідач за об`єднаним [PERSON] просив поданий ним позов задовольнити, відмовити у задоволенні об`єднаного. Пояснив, що брат [PERSON] , відповідач по справі, не проживав у спірній квартирі до суда. 17.01.2021 року брат [PERSON] зателефонував матері, на його 16 років, та просив щоб [PERSON] приїхав до нього. [PERSON] приїхав, брат [PERSON] проживав на той час із сім`єю по [ADDRESS] , вони проводили час, а потім [PERSON] пішов на квартиру по [ADDRESS] , у спірну квартиру, де провів пару днів. По вул. Дзвінка брат [PERSON] проживав із сім`єю, який період він та проживав, [PERSON] не знає, однак пам`ятає що проживав з 2018 року. Сам [PERSON] поїхав з квартири по [ADDRESS] у 2012 році, однак він приїжджав туди, кожні два місяці, допомагав дядьку [PERSON] . Після смерті дядька, десь з січня 2021 року він вже до спірної квартири не приїжджав. [PERSON] , поки був живий, кормив його, [PERSON] допомагав йому їздити до лікарні, привозив ліки. Під-час спорів, які почалися щодо квартири, він брату [PERSON] телефонував, а [PERSON] йому ні. У 2014 році з провулку Навігаційний ми поїхали до чоловіка матері [PERSON] , після цього переїхали до с. Світле. [PERSON] рахував, що може жити в цій спірній квартирі, коли вони переїжджали з квартири на квартиру. Після с. Світле, вони жили на дачі, а потім у 2015 році знову повернулись у спірну квартиру [ADDRESS] , жили місяць. Там на той час проживали дідусь, дядько [PERSON] та тітка [PERSON] . Пізніше поїхали зі спірної квартири, оскільки там не було умов до проживання, однак періодично поверталися. У 2023 році [PERSON] переїхав проживати до батька. Речей Кирила за адресою: [ADDRESS] не має. Представник позивачів та відповідачів за об`єднаним позовом [PERSON] та [PERSON] адвокат Миронюк М.П. у судовому засіданні пояснила, що квартиру отримав ще батько позивачки, у 1997 році. Наразі квартира не приватизована. У 2020 році помер брат позивачки [PERSON] . До його смерті, перешкод у користуванні майном не було. З лютого 2021 року почали чинити перешкоди, позивачка не може користуватися житлом, замінені замки. Доступ до квартири було обмежено з лютого 2021 року, до цього часу, позивачка могла приходити та користуватися майном. Відповідач за первісним позовом та позивач за об`єднаним [PERSON] у судовому засіданні позов первісний не визнав, просив задовольнити його об`єднаний позов. Повідомив, що у спірній квартирі речі позивачки [PERSON] були років 8 тому. Вона проживала в спірній квартирі до 2014 року, з дітьми, потім повністю виїхала, не було її з 2005 року по 2009 рік, потім повернулася. У неї були ключі від квартири до 2014 року. Раз або два на рік, починаючи з 2014 року, вона приїжджала до спірної квартири. Періодично в квартирі проживали [PERSON] та інколи [PERSON] . Відповідач не створював перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні житлом. Після смерті батька, між ним та тіткою була розмова, він запропонував поділити квартиру [ADDRESS] , тітка спочатку погодилась, а потім через пару днів сказала, що хоче 80% Останній раз позивачка приїжджала за пару місяців до подачі позову, сказала дати їй ключі від квартири, що вона бажає приватизувати квартиру, відповідач попросив вийти з квартири її чоловіка, почався скандал. [PERSON] та [PERSON] до квартири в цей час не приходили. Відповідач зробив в квартирі ремонт, тому просив узгоджувати з ним все, що стосується квартири. До подачі позову, тітка та діти не намагалася користуватися квартирою. Відповідач за первісним позовом та позивач за об`єднаним [PERSON] у судовому засіданні позов первісний не визнала, просила задовольнити об`єднаний позов. Пояснила, що ніколи не виганяла позивачів, ніколи не була проти того, щоб діти проживали в квартирі. Відповідачка проживає в квартирі з 1992 року, її син [PERSON] проживає з 1993 року. [PERSON] [PERSON] проживала в квартирі до 2014 року постійно, коли народилась остання дитина, вона проживала 2-3 тижні, потім виїхала, всі речі вона забрала. [PERSON] приїжджала в гості, на місяць-два, останній раз була років п`ять тому. Комунальні послуги ми частково ділимо. Якщо позивачі мають право, то хай заселяються та живуть. У нас були гарні відносини до суда. Ключів від квартири [PERSON] не має, однак ми замки не змінювали. Перешкод ми не чинили. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Чебаненко О.А. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити об`єднаний, надала пояснення аналогічні викладеним у об`єднаному позові. Зауважила, що [PERSON] не чинили перешкод у користуванні житлом, що вона визнала у судовому засіданні. Наявні правові підстави для визнання позивачів за первісним позовом такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання жодного разу не з`явився, третя особа була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила що сім`ю Селезньових знає більше 20 років. [PERSON] раніше жила в спірній квартирі по [ADDRESS] , а потім виїхала, вона бачила її на похованні брата [PERSON] , до поховання [PERSON] не бачила в квартирі. Свідок бачила [PERSON] періодично в квартирі, певний період часу [PERSON] там проживала, який це був рік свідок не пам`ятає. Кирила свідок також бачила, він певний період часу проживав в спірній квартирі. Із [PERSON] вони зустрічаються на вихідних. Протягом 10 років, свідок бачила в квартирі то [PERSON] , то [PERSON] . Проживає свідок на відстані дві вулиці від будинку, в якому розміщена спірна квартира. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, повідомив, що знає [PERSON] , [PERSON] бачив інколи в спірній квартирі по [ADDRESS] . Свідок являється другом [PERSON] та [PERSON] , відповідачів по справі. Свідок проживає в одному районі із Селезньовими, приблизно 350 метрів один від одного. Сім`ю Селезньових свідок знає років 18-20. Він працює далекобійником, буває дома місяць, потім може не бути місяць. [PERSON] свідок бачив до поховання [PERSON] , один раз, та після поховання один раз. Свідок чув, що колись [PERSON] проживала в спірній квартирі, а потім то приїжджала, то виїжджала. Свідок бачив у спірній квартирі [PERSON] частіше. [PERSON] бачив після поховання [PERSON] , він то був, то не був. Свідок бував в гостях у сім`ї [PERSON] один раз в місяць приблизно, протягом 14 років поспіль. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила що вона проживає за адресою: [ADDRESS] разом із дітьми та чоловіком з 2010 року. [PERSON] вона бачила не так часто, [PERSON] та [PERSON] знає, вони стали кумами. [PERSON] в 2013 році або у 2015 році, свідок точно не пам`ятає, виїхала зі спірної квартири, і свідок більше її не бачила. Коли помер [PERSON] , [PERSON] приїжджала, у низ зі свідком був скандал, через майстерню, сарай. Свідок із чоловіком давали померлому [PERSON] грошові кошти на лікування, а він замість цього передав їм сарай. З 2013 року по 2020 рік, день смерті [PERSON] , свідок не бачила, щоб [PERSON] проживала в спірній квартирі. [PERSON] постійно там проживав. [PERSON] або до смерті [PERSON] , або після його смерті, проживала пару місяців у квартирі. В квартирі сусідів свідок буває майже кожного дня. З 2015, 2016 року сім`я свідка стала більш тісно дружити із сім`єю [PERSON] . Речі [PERSON] свідок в квартирі не бачила. Акт підписувала, підтверджувала що [PERSON] не проживає в квартирі. [PERSON] активувалася після смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила що із [PERSON] вони куми, [PERSON] , відповідач по справі, її похресник. Свідку відомо, що з квартири бажають виселити її куму, вона проживає в цій квартирі давно, свідок часто приходить в гості до куми. Відповідач [PERSON] дуже давно проживає у спірній квартирі, відповідач [PERSON] проживає з дня народження. Два рази на місяць свідок буває в гостях у Селезньових, [PERSON] бачила іноді, коли останній раз бачила не пам`ятає. [PERSON] не бачила, щоб вона там проживала. З урахуванням поданих заяв судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись з заявами про слухання справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, не встановлено. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами письмові докази на підтвердження та спростування позовних вимог, з урахуванням показань свідків, в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, в задоволенні об`єднаного позову слід відмовити, з огляду на наступне. Щодо позовних вимог про вселення [PERSON] , що також діє від імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до житлового приміщення, суд виходить з наступного. Так, звертаючись з вищевказаними позовними вимогами, позивачі зазначили, що відповідачі чинять їм перешкоди в користуванні житловим приміщенням, та всіляко перешкоджають добровільно та в повній мірі користуватись квартирою, в якій безпосередньо вони зареєстровані. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] народилась [INFO] . Батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.10.2018 року, прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно копій свідоцтв про народження, позивач у справі є матір`ю дітей, позивачів у справі, в інтересах яких зокрема, подано даний позов [PERSON] , народився [INFO] . Батьками зазначені: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] . Батьками зазначені: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . З даного приводу суд зазначає, що [PERSON] позов щодо усунення перешкод шляхом вселення та виселення підписала особисто. Щодо [PERSON] , [INFO] , то протягом часу розгляду справи, він набув повноліття. Судом встановлено, згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (відомості №К3-47735-в/л) про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 16.02.1990 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації [INFO] ; та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації [INFO] . Отже, судом встановлено, що позивачі є зареєстрованим за спірною адресою, як і відповідач [PERSON] . Згідно наданих суду заяв та листів-відповідей, судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] 25.02.2021 року зверталась до Суворовської (нині Пересипської) районної адміністрації Одеської міської ради зі зверненнями щодо вжиття заходів по усуненню перешкод в користуванні квартирою. Згідно листа-відповіді Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.03.2021 року (вих. № Тд-К-163) заявнику повідомлено, що житлові спори вирішуються відповідно до Закону. Щодо порушення прав позивачів на користування житловим приміщенням, судом встановлено, що [PERSON] 25.02.2021 року зверталась до Відділу поліції № 3 ОРУП № 1 ГУПН в Одеській області з заявою про прийняття заходів до родичів, які змінили замки в спільній квартирі та не пускають до квартири. Також, позивачем надано Акт перешкод в користуванні і проживанні житлом. Даний акт підписано сусідами [PERSON] та [PERSON] згідно якого зазначено, що [PERSON] та [PERSON] постійно перешкоджають [PERSON] та її дітям в користуванні житловим приміщенням, змінили замки. Позивачі згідно позовних вимог зазначають, що після смерті [PERSON] (рідного брата позивача) відповідачі стали чинити позивачу та її дітям перешкоди в користування житловим приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис № 12071. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.ст. 64,65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже предметом доказування при вирішенні вказаного спору є доведення порушення житлових прав позивачів та перешкоджання їм зі сторони відповідача, у праві користування комунальною квартирою, у якій вони зареєстровані. В силу приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. З огляду на зазначене, судом встановлено, що позивач [PERSON] 25.02.2021 року зверталась до органів поліції з заявою про прийняття заходів до її родичів, відповідачів по справі, які не впускають її до квартири та чинять їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК). Житлове приміщення - це приміщення, призначене та придатне для постійного і переважного проживання. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (ст. 379 ЦК України). Конституція України проголошує недоторканність житла (ст.30). Недоторканість житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Однак, як зазначено в ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Держава гарантує не тільки свободу придбання житла, але й можливість стабільного користування, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду ( ст. 47 Конституція України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Пленум Верховного\~Суду України\~у постанові\~від 12.04.1985\~року №\~2\~«Про деякі\~питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.. Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.) З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що право позивачів [PERSON] , та її на той час неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , інтереси яких представляла [PERSON] , на безперешкодне користування житлом, є порушеним з боку відповідачів, позовні вимоги в цій частині є доведеними. В свою чергу, на думку суду позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні вона пояснила, що їй не чинили перешкод у користуванні квартирою. Також, відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не чинили ніколи ніяких перешкод Христині у користуванні житлом, і вона і наразі може приїжджати до квартири і жити. З огляду на викладене, суд не вбачає порушеного права [PERSON] . Щодо позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З огляду на позовні вимоги та об`єднану позовну заяву, судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , який проживає та зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS] . Позивачами не доведено та суду не надано доказів щодо незаконного вселення до квартири відповідача [PERSON] . Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Разом з цим, слід зазначити, що заочним рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2019 року (справа № 523/2523/18) - у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено повністю. Згідно даного судового рішення встановлені наступні обставини «…Так, у судовому засіданні встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач, його сестра [PERSON] , 1973 р.н. її діти: [PERSON] , 1993р.н., [PERSON] , 2005р.н., [PERSON] , 2014р.н., та спільний з відповідачем син [PERSON] , 1993р.н. Разом з ними проживає колишня дружина позивача відповідачка у справі. З відповідачкою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1992р. до 30.10.2017р., Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26.09.207 року шлюб між сторонами розірвано, тобто відповідач являється колишнім членом сім`ї позивача. За твердженням позивача, після реєстрації шлюбу, сторони з 1992 року по 2000 рік проживали на житловій площі відповідачки, а в 2000-му році переїхали до позивача та відповідачка разом з позивачем вселилася у спірну квартиру. З огляду на викладене, до доводів позивача про незаконність вселення відповідачки у квартиру, суд ставиться критично, оскільки вона вселилась як дружина позивача разом з ним та їх спільною, на той час малолітньою, дитиною…». Відповідно до положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд критично оцінює доводи позивачів щодо незаконності вселення та проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі, оскільки обставини та підстави її вселення до вищевказаного приміщення були предметом розгляду цивільної справи, рішення суду у якій набрало законної сили. Інших доказів, які б спростовували та довели незаконність вселення відповідача до спірної квартири позивачами не надано, про їх витребування питання перед судом не порушувалось. Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. […] Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені\~статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла». Матеріали справи не містять доказів тому, що [PERSON] має у власності інше житло. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог за об`єднаним позовом [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачі зазначили, що проживають в спірній квартирі, позивач [PERSON] також зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованим за вищевказаною адресою, однак в квартирі не проживають з 2012 року, житлове приміщення залишили без поважних причин, не сплачують комунальних послуг та не утримують житло. Вирішуючи зазначені позовні вимог суд виходить з наступного. Так, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за вище вказаною адресою, дана обставина є встановленою. На підтвердження факту не проживання відповідачів за адресою місця реєстрації, позивачами суду надано Акт від 14.09.2022 року, згідно якого зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою реєстрації не проживали та в квартирі відсутні їх особисті речі. Даний акт підписано сусідами [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . Статтею 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, наскільки це можливо. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилається на те, що є наймачами житлового приміщення, а відповідачі без поважних причин з 2012 року не проживають в квартирі. З даного приводу слід зазначити, що позивач [PERSON] народився [INFO] , тобто не міг фізично проживати або не проживати в квартирі станом на 2012 рік. Крім іншого, позивачами до позову не надано розпорядження або будь-якого іншого документа на підтвердження їх прав, як наймачів (піднаймачів) житлового приміщенням. Не надано доказів щодо відкритого особового рахунку з наймачем житлового приміщенням. Згідно ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, якому видано ордер. Частиною 1 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України діє підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше 6 місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі вказали про те, що відповідачі не проживають у спірному жилому приміщенні з 2012 року, жилим приміщенням не цікавляться, особисті речі у ньому відсутні, комунальні послуги не сплачують. Суд зазначає, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. На підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні позивачами надано письмовий доказ, а саме: Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.09.2022 року. Однак, судом наведений Акт про не проживання до уваги не приймається, виходячи з наступного. Так, Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.09.2022 року складений сусідами позивачів про те, що вони засвідчують, що з 2012 року по теперішній час відповідачі в квартирі не проживають. Слід зазначити, що підписи сусідів, які склали Акт від 14.09.2022 року, були засвідчені безпосередньо самими сусідами, а тому наданий доказ до уваги не приймається, оскільки не відповідає формі та змісту, що пред`являються до даних актів. Інших доказів на підтвердження факту постійного не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - позивачами суду не надано. Крім того, наведені в акті обставини не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2012 року спростовані самими же позивачами [PERSON] та [PERSON] , які стверджували що [PERSON] виїхала з квартири у 2014 році, а не у 2012. [PERSON] визнавав, що [PERSON] приїздила до квартири [ADDRESS] раз або декілька на рік, також в квартирі періодично жили позивачі [PERSON] та [PERSON] . Ці поясненні позивачів за об`єднаним позовом частково узгоджуються із поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що позивач за первісним позовом, звернулась до суду за захистом свого порушеного права у 2021 році, також, згідно матеріалів справи встановлено, що у 2021 році остання зверталась до правоохоронних органів з підстав порушення її права на користування спірної квартирою. Згідно первісного позову позивач зазначила, що після смерті брата [PERSON] , який, як встановлено судом помер [INFO] , [PERSON] та [PERSON] стали чинити їй перешкоди в користування квартирою. Також суд приймає до уваги, що позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, подано до суду у 2022 році, після почату судового розгляду справи за первісним позовом. Зазначені позови, у подальшому, були об`єднані в одне провадження. Суд виходить із того, що якщо відповідачі за об`єднаним позовом не проживали взагалі в спірній квартирі з 2012 року, не виявляли до квартири будь-якого інтересу, то чому такий позов не пред`являвся протягом 10 років, та поданий лише після того, як відповідачі у судовому порядку намагаються поновити свої порушені права. Крім іншого, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що бачили за адресою реєстрації відповідачів за об`єднаним позовом. Зокрема, свідок [PERSON] зазначила, що після смерті [PERSON] бачила [PERSON] , яка в сараї забирала якісь свої речі. Щодо [PERSON] зазначила, що остання якийсь час проживала в квартирі, але свідок не пам`ятає точного проміжку часу. Разом з цим, свідок зазначила, що особистих речей відповідачів в квартирі не має. Зазначила, що спір щодо житлового приміщенням між сторонами у справі виник після смерті [PERSON] , за життя останнього спорів не було. Свідок [PERSON] зазначила, що позивачів знає з 2012 року, які проживають в квартирі, інколи за даною адресою бачила [PERSON] , назвати роки не змогла. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] раніше проживала у спірному житловому приміщенні, потім кудись поїхала. Зазначила, що якийсь час [PERSON] проживала у квартирі, також проживав [PERSON] , років проживання вона не пам`ятає. Свідок [PERSON] , пояснив, що бачив в спірній квартирі [PERSON] , також бачив [PERSON] , назвати точні роки не зміг. З огляду на покази свідків, судом встановлено, що між сторонами після смерті [PERSON] , рідного брата позивача та рідного батька позивача за об`єднаним позовом виник спір щодо користування житловим приміщення, за даними свідчень встановлено, що до смерті [PERSON] спорів не було. Встановлено, що родина [PERSON] тобто сама [PERSON] та її діти проживали за адресою реєстрацію, виїжджали починаючи з 2014 року, однак потім повертались і якийсь час жили. З огляду на викладене, твердження позивачів щодо до того, що відповідачі з 2012 року в спірній квартирі не проживають та втратили інтерес до житла спростовані матеріалами справи, зокрема твердженнями свідків, поясненнями самих позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також письмовими доказами, а саме зверненням до правоохоронних органів з приводу чинення перешкод користування житловим приміщенням. Суд констатує, що стороною позивача не доведено та не надано безперечних та достатніх доказів щодо відсутності відповідачів з неповажних причин протягом 6 місяців за адресою місця реєстрації, втрати ними інтересу до спірного житла. Слід зазначити, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Також, суд по даній справі враховує, в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, наступні правові висновки Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. […] У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили причини непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , зокрема те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси [PERSON] як власника квартири [ADDRESS] та [PERSON] , яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до\~статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача». Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Суд виходить із того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З даного приводу слід зазначити, що строки, які зазначені позивачами у позові щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, а саме з 2012 року, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року, з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Крім того, слід зазначити, що вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. На підтвердження факту постійного не проживання відповідачів у спірному жилому приміщення позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів. Судом критично оцінюються твердження свідків та обставини викладені в акті щодо відсутності особистих речей в спірній квартирі, оскільки дані твердження не підтверджені належним чином. Крім іншого, свідок [PERSON] зазначила, що в 2020 році після смерті [PERSON] . [PERSON] забирала якісь свої особисті речі, в сараї. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у розумінні ст. 71, 72 ЖК України, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Також суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] враховуючи відсутність її реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не набула права на звернення до суду з таким позовом. На підставі викладеного, та

Outcome: partial