Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє адвокат Трун О.В., звернувся з позовом, уточненим до початку судового розгляду, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 14.02.2022 по 28.12.2023 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». 28.12.2023 був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач в порушенням вимог ст.116 КЗпП України не здійснив з ним остаточного розрахунку, тому він змушений був звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Димитровського міського суду від 21.03.2024 з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість з заробітної плати в розмірі 130 958,98 грн. 15.05.2024 судове рішення було виконано в повному обсязі. У зв`язку з тим, що розрахунок був здійснений несвоєчасно, позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований йому за 63 робочих дні, виходячи з середньоденного заробітку 2627,15 грн, загальна сума якого складає 165 510,45 грн. З урахуванням принципу співмірності позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі виплаченої йому заборгованості з заробітної плати в сумі 130 958,98 грн. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін сторони не заявили. Відповідачем подано відзив, згідно якого відповідач, не заперечуючи несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні та здійснення з ним остаточного розрахунку за рішенням суду 15.05.2024, просить позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з практики Верховного Суду щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, з врахуванням принципів розумності, справедливості і пропорційності та врахувати складність провадження господарської діяльності в умовах війни. Зазначає, що в день звільнення 28.12.2023 позивач не працював, знаходився на лікарняному, що підтверджується наданою ним суду довідкою ВКТО від 01.07.2024. Розмір середньоденного заробітку позивача за останні два місяці перед звільненням становить 2627,15 грн., що підтверджує доданою до відзиву довідкою від 26.06.2024 №425. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період 14.02.2022 по 28.12.2023 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», де працював майстром гірничих підземних установок з повним підземним робочим днем у шахті. Наказом по підприємству №396/к від 28.12.2023 його було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.16-16зв). Рішенням Димитровського міського суду від 21.03.2024 з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 130 958,98 грн. (а.с.7-8). Згідно платіжного доручення № 3653 вказана сума заборгованості сплачена позивачу 15.05.2024 (а.с.12). Положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки що зберігається у працівника. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як слідує з досліджених судом доказів, не спростованих відповідачем, з вимогою про здійснення розрахунку позивач вперше звернувся до відповідача шляхом направлення йому через електронний кабінет користувача ЄСІТС позовної заяви про стягнення невиплачених йому при звільненні сум 18.02.2024. Оскільки в день звільнення 28.12.2023 позивач не працював, то період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тобто з 19.02.2024 - наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви про стягнення заборгованості з заробітної плати по 14.05.2024 включно, оскільки 15.05.2024 заборгованість з заробітної плати, стягнута за рішенням суду, була повністю виплачена позивачу. Згідно довідки відповідача від 26.06.2024 № 425, середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідачем згідно Постанови КМУ №100 від 08.02.1995, складає 2627,15 грн.(а.с.28). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 162883,3 грн. (2627,15 грн х 62 дні). Так як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, він має нести відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України, за час затримки розрахунку. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Так як оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Приймаючи до уваги наведене та встановлені обставини справи, суд вважає за доцільне, враховуючи в тому числі період затримки розрахунку, зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 100 000 грн., що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах і не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, які, як справедливо зазначає відповідач у своєму відзиві, виконуючи роботу під час війни, працюють у надскладних умовах. Вирішуючи питання судового збору, суд вважає за необхідне, відповідно до ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 800 грн.

Outcome: partial