Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 2012 року вона проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від шлюбних відносин сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Нажаль сімейне життя сторін не склалось, тому з лютого 2020 року шлюбні відносини були припинені, сторони почали проживати окремо. Після припинення шлюбних відносин донька, [PERSON] , постійно проживала разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Після припинення шлюбних відносин, починаючи з лютого 2020 року по лютий 2022 року відповідач щомісячно надавав допомогу в розмірі 500-600 грн. на утримання доньки. Проте починаючи з лютого 2022 року повність припинив допомагати і донька залишилась на утриманні позивачки. Так, на виконанні Амур-Нижньодніпровського ВДВС Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) перебуває ВП 73042775 з примусового виконання судового наказу, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про щомісячне стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ВП 73042775, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] станом на 01 жовтня 2023 року становить 48 577,50 грн. Після введення воєнного стану в Україні позивачка разом з дітьми виїхала до Республіки Німеччина в м. Єна. Згідно Рішення про надання дозволу на виплату базової допомоги по безробіттю особам, які шукають роботу, відповідно до Соціального кодексу Німеччини, [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , отримують цивільну допомогу в розмірі 1425,97 евро на місяць. Згідно Договору суборенди, з 01 червня 2022 року [PERSON] орендує 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , за яку сплачує щомісячну орендну плату в розмірі 378,37 евро та передплату за комунально-експлуатаційні витрати в розмірі 157,12 евро на місяць. Відповідно до Довідки про реєстрацію за місцем проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 29 квітня 2022 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно до Довідки про навчання у школі, [PERSON] , [INFO] , навчається в 4 класі Державної громадської школи району Венігенєна Єнцігвег 29 07749 Єна. Підставою звернення до суду стало те, що відповідач почав звертатись до Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина з листами про повернення дитини на територію України. Позивач вважає, що спільна дитина, [PERSON] , має проживати саме з нею, оскільки останні чотири роки вона мешкає із дитиною окремо від відповідача, займається вихованням, розвитком дитини, піклується про неї та її здоров`я, приділяє їй всю свою увагу, забезпечує всі потреби дитини, а також створює для неї всі необхідні умови для проживання. Відповідач, починаючи з 2020 року майже не приймав участі у вихованні та розвитку дитину, надаючи лише по 500 грн. на місяць на утримання дитини, а з 2022 року зовсім перестав приймати участі у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні. На сьогоднішній день, [PERSON] навчається в школі, має друзів та постійне комфортне місце проживання разом з матір`ю, яке забезпечене всім необхідним для нормального та повноцінного розвитку дитини відповідного віку і статті. У зв`язку з викладеним позивач просила суд визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, де зазначили, що [PERSON] та позивач - [PERSON] з 2012 р. почали проживати разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, разом з її сином від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . З березня 2020 року відносини між сторонами припинено та ми вони проживали окремо. Враховуючи вік доньки, сторони прийшли спільної згоди про те, що вона залишиться проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну донька проживала разом з відповідачем. Позивач зателефонувала йому та сказала, що хоче взяти доньку до себе на два дні. Через два дні він зателефонував на номер телефону позивача та доньки, але вони були вимкнені. Через тиждень позивач повідомила йому, що виїхала до Федеративної республіки - Німеччина. Починаючи з березня 2022 року і на даний момент позивач спілкується зі своєю донькою засобами зв`язку. Всупереч тому, що позивач всіляко намагається обмежити їх спілкування з донькою, відповідач телефонує донці та цікавиться її життям, станом здоров`я, успіхами у навчанні, колом людей з якими вона спілкується. Під час їх спілкування донька неодноразово повідомляла, що їй складно спілкуватись з дітьми в школі, тому що вона не дуже добре володіє німецькою мовою та деякі діти зі школи дражнять її. Після припинення їх спільного проживання з позивачкою, він надавав грошові кошти на утримання дитини у середньому 2000 грн. в місяць, окрім того купував необхідне донці шкільне приладдя, одяг, взуття, тощо. З 2022 року у відповідача виникли проблеми із заробітком, у зв`язку із тим, що він більше не мав права перетинати державний кордон України. Позивачці було це відомо та оскільки вона отримувала соціальні виплати, в тому числі і на доньку, вона не зверталась до нього з питання надання грошових коштів на утримання доньки. Про існування судового наказу №199/6062/22 Амур - Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення з нього аліментів у розмірі частини від усіх видів заробітку, відповідачу стало відомо у грудні 2022 року. Через відсутність стабільної роботи в нього не було можливості вчасно сплачувати аліменти. Станом на 01.05.2024 р. утворилась заборгованість зі сплати аліментів у сумі 73915,75 грн. Дану заборгованість у сумі 73915,75 погашено відповідачем 15.05.2024 року. Позивачка в свою чергу почала перешкоджати його спілкуванню з донькою: втручалась у їх розмову, або взагалі забирала у доньки телефон та блокувала його номер. Всі вищезазначені обставини змусили його звернутись 23.08.2023 року до Місцевого суду міста Єна із заявою про відновлення контакту з його донькою. У даній заяві ним не ставиться питання про повернення доньки в Україну. Відповідач посилається на те, що позивач звернулась до суду за відсутністю спору, а надані нею документи не підтверджують створення ним перешкод у проживанні дитини із матір`ю. Крім того представник відповідача подала клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача в розмірі 30000,00 грн. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Повідомив, що надати висновок про доцільність/ не доцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків не вбачається можливим, адже дитина знаходиться за межами країни. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що з 2012 року сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від шлюбних відносин сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . З лютого 2020 року шлюбні відносини були припинені, сторони почали проживати окремо. У березні 2022 року після введення воєнного стану в Україні позивачка разом з донькою виїхала до Республіки Німеччина в м. Єна. Згідно Рішення про надання дозволу на виплату базової допомоги по безробіттю особам, які шукають роботу, відповідно до Соціального кодексу Німеччини, [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , отримують цивільну допомогу в розмірі 1425,97 евро на місяць. Згідно Договору суборенди, з 01 червня 2022 року [PERSON] орендує 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , за яку сплачує щомісячну орендну плату в розмірі 378,37 евро та передплату за комунально-експлуатаційні витрати в розмірі 157,12 евро на місяць. Відповідно до Довідки про реєстрацію за місцем проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 29 квітня 2022 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно до Довідки про навчання у школі, [PERSON] , [INFO] , навчається в 4 класі Державної громадської школи району Венігенєна Єнцігвег 29 07749 Єна. Відповідач звертався до суду м. Єни щодо загроз життю дитини, проте вказаний орган проведеним розслідуванням встановив, що відсутні будь-які аспекти, які б могли поставити під загрозу благополуччя дитини, а занепокоєння відповідача є безпідставним. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини і висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин у їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, вона не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства через те, що батьки не змогли зберегти стосунки або домовитися. У постанові від 4 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 Верховний Суд визначив базові елементи, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання взаємин; піклування, захист і безпека дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів); бажання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Крім того, у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд вказав, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частини першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо місця її проживання. Суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю повинна приділятися належна увага, водночас згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , що якнайкраще буде відповідати інтересам дитини з урахуванням її віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб. Суд не бере до уваги заперечення проти позову відповідача щодо відсутності спору між сторонами, оскільки представник відповідача у судовому засіданні підтвердила суду, що відповідач заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки таке рішення суду обмежить його можливості участі у вихованні дитини. Таким чином, між сторонами таки існує спір, який і вирішується судом. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 30000,00 грн., суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. У матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 14.03.2024 року, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «VEKTOP ПРАVА». У той же час договором не передбачено розмір гонорару адвоката чи вартість погодинної роботи адвоката. Акт виконаних робіт, а також докази їх сплати, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження судових витрат позивача на правничу допомогу адвоката, тому у стягненні вказаних витрат слід відмовити. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved