Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 40205грн.; свої вимоги мотивує тим, що 14 грудня 2006 року між АТ ВАБанк та [PERSON] було укладено Кредитний договір №06/92-05, згідно з яким особі було надано кредит у сумі 30000доларів США 00центів зі сплатою 13,5 відсотків річних; у зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за договором рішенням Самбірського міськрайонного суду від 19.02.2009р. стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «ВіейбіБАНК» 27706,50грн та 22954,93грн заборгованості, судові витрати у розмірі 1181,47грн. та 15грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу; надалі на підставі договору про відступлення прав вимоги від 28.11.2019 року ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за Кредитним договором №06/92-05; а тому ухвалою Самбірського міськрайонного суду від 28.05.2020р. замінено стягувача у справі №2-н-11/2009 на ТзОВ «Вердикт Капітал». Відповідач рішення суду не виконав, заборгованість у повній мірі не погасив, а тому враховуючи прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України просять стягнути із нього три відсотки річних та інфляційні втрати у заявленому розмірі, а також суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу. Представник відповідача адвокат Репак В.В. подав до суду відзив, в якому проти позову заперечив, вважав, що ці нарахування уже стягнуті згідно судового наказу, а позивачем нараховано суми 3% річних та інфляційних втрат без врахування строку позовної давності; просив у позові відмовити або зменшити розмір заявлених сум до 1% річних та зменшити розмір витрат на правову допомогу, оскільки такі суттєво завишенні, що й підтвердив у судовому засіданні. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, вважав вимоги позовної заяви обґрунтованими та такими, що подані в межах позовної давності, оскільки боржником зобов`язання не виконано, а кредитор має право на компенсацію своїх втрат; у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, просила такі задовольнити із підстав викладених у зверненні до суду та виходячи із законодавчих норм. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом установлено, що 14 грудня 2006 року між АТ ВАБанк та [PERSON] було укладено Кредитний договір №06/92-05, згідно з яким особі було надано кредит у сумі 30000доларів США 00 центів зі сплатою 13,5 відсотків річних. [PERSON] не виконав зобов`язання у встановлений кредитним договором строк і прострочив сплату кредиту та відсотків за його користування, тому банк звернувся в суд із позовом до боржника. Згідно судового наказу, виданого суддею Самбірського міськрайонного суду Львівської області 19 лютого 2009 року із [PERSON] стягнуто на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк» 27706 доларів США, 22954,93грн боргу за користування кредитом, судові витрати у розмірі 1181,47грн та 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу. Згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2020 року у справі №452/1010/20 замінено вибулого стягувача публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на Правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» у справі №2-н-11/2009 за заявою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №06/92-05. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства, що виникають з кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 8 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц. Передбачені статтею 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з постановою Верховного Суду від 30.03.2018 у справі №918/344/17 формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 у справі №489/2951/16-ц зазначено, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 по справі №564/2199/15-ц. Представник відповідача у поданому письмовому зверненні просить про застосування строку позовної давності. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права в їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, зокрема стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат і річних відсотків за останні три роки, позивач визначив період для стягнення з 15.11.2020 року по 23.02.2022р. у сумі: 37964,08грн - три відсотки річних та 2240,92грн інфляційних втрат, які суд вважає правильними сумами, які підлягають стягненню з урахування строків позовної давності; з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТзОВ «Вердикт Капітал» в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає наступне: Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката; частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами; при цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Як роз`яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені; до складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Зважаючи на ту обставину, що позивачем підтверджено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу в заявленому в позові розмірі 20000грн., а саме суду представлено договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг та платіжне доручення, тому вимоги сторони позивача про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованими; у свою чергу представником-адвокатом сторони відповідача заявлено про зменшення витрат на правову допомогу, що ці витрати є надмірно завищеними та у жодний спосіб неаргументовані, непідтверджені та необґрунтовані, відтак так його позиція судом береться до уваги, оскільки представником відповідача адвокатом Репак В.В. у судовому засіданні суд переконано про не співмірність цих витрат у відповідності до складності справи та проведеної роботи, а тому суд приходить висновку про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4000грн. Із урахуванням питання задоволення позову повністю з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто сплачений в законний спосіб юридичною особою документально підтверджений судовий збір у розмірі 2684грн.

Outcome: partial