Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Починок Олександр Ігорович, до [PERSON] про поділ спільного майна, припинення спільної сумісної власності, визначення часток співвласників, усунення перешкод у користуванні автомобілем та встановлення порядку користування автомобілем. У заяві зазначає, що сторони з 10.05.2014 є чоловіком та дружиною та станом на час звернення до суду шлюб між ними не розірвано. 10.05.2019 на спільні кошти сторін був придбаний автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , який зареєстровано в Територіальному сервісному центрі МВС № 7141 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області за чоловіком позивача [PERSON] . 20.08.2023 [PERSON] заявив про те, що вважає придбаний автомобіль своєю особистою власністю. До цього позивач вважала, що транспортний засіб є спільною власністю, а відповідач не заперечував. У добровільному порядку провести поділ відповідач відмовляється, вирішити питання у позасудовому порядку не вдається, оскільки позивач вважає, що придбаний автомобіль є його особистою власністю. Просить поділити автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] з визначенням часток співвласників, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на частки вказаного автомобіля за кожним, припинивши право спільної сумісної власності, залишивши автомобіль у спільній частковій власності, усунути позивачу перешкоди у користуванні транспортним засобом, зобов`язати відповідача передати позивачу дублікати ключів та свідоцтво про реєстрацію ТЗ, встановити порядок користування автомобілем. Ухвалою суду від 13.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У відзиві представник відповідача адвокат Юрченко В.О. просив закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Вважає, що оскільки ТЗ був проданий 02.11.2023, то відсутній предмет спору, а відповідач є неналежним. Крім того, зазначає, що автомобіль є річчю неподільною, яку неможливо поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до заяви про зміну предмету позову та розміру вимог позивач просив визнати автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2019, зареєстрованого в Територіальному сервісному центрі МВС № 7141 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області на ім`я [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , частину коштів, отриманих [PERSON] відповідно договору купівлі- продажу № 7114/2023/4136873 від 02.11.2023, зареєстрованого в Територіальному сервісному центрі МВС № 7141 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області, грошову суму у розмірі 228036 грн в якості компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі: судового збору 3354, 56 грн, витрати на послуги судового експерта 1500 грн та витрати на правничу допомогу. У позовній заяві зазначає, що до заперечення на заяву про забезпечення позову відповідачем надано інформацію про відчуження транспортного засобу, який є предметом спору. Так, надано копію договору купівлі-продажу №7141/2023/4136873 від 02.11.2023, укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. Згідно п. 3.1. вищевказаного договору за домовленістю сторін станом на 02.11.2023 ціна транспорту складає 456193 грн. 23.11.2023 відповідачу було запропоновано сплатити частину коштів, а саме 228069 грн. Повідомляє, що автомобіль придбано сторонами у зареєстрованому шлюбі. Весь час проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі позивач вносила свій вклад в бюджет сім`ї на рівні з відповідачем, працювала, виховувала спільну дитину та займалась хатньою роботою. Домовленості щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом між подружжям відсутні. Отже, транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, яке має рівні права на автомобіль та їх частки є рівними. Проте, відповідачем після надходження позову до суду, 02.11.2023 здійснено відчуження автомобіля. Про направлення до суду позовної заяви відповідач знав, проте навмисно здійснив продаж автомобіля. Продаж автомобіля була здійснена за відсутності на це згоди позивача та проти її волі, не в інтересах сім`ї та приховано від неї, кошти від продажу не розподілені між подружжям. Вважає, що вартість автомобіля, яка указано у договорі купівлі-продажу, є дійсною, а отже позивач має право на частину 228096 грн. Ухвалою суду від 19.12.2023 з занесення до протоколу судового засідання ухвалено про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Починок О.І. та позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги, викладені у заяві про зміну предмета та розміру позовних вимог від 01.12.2023. Позивач повідомила, що автомобіль придбаний у шлюбі, він купувався разом з відповідачем. Після продажу авто кошти відповідач позивачу не надавав. Додала, що вони з вересня 2023 не проживають однією сім`єю, але проживають в одній квартирі. У подальшому адвокатоми Прядкою В.М. надіслана до суду заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача адвокат Юрченко В.О. повідомив, що автомобіль проданий за близько 11 тисяч доларів США, кошти сторони поділили порівну. На підставі цього просив відмовити у задоволенні позову. У подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, щодо задоволенні позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що з 10.05.2014 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.05.2014 серії [NUMBER] . Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 09.01.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 06.03.2024 виправлено описку у вищевказаному рішенні суду, а саме виключено з мотивувальної частини заочного рішення «сімейних відносин сторони не підтримують з вересня 2020 року». Відповідно до ст. ст.\~60,\~61 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, при цьому об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до наданої копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 10.06.2019 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] . Як зазначається у відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області ВІД 30.11.2023 та підтверджується копією Договору купівлі продажу від 02.11.2023 № 7141/2023/4136873 [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 456193 грн автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] . Пунктом 24\~постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21.12.2007 року\~роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК). Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень Пленуму Верхового Суду України викладених у п. 23\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Частиною 1\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. ст.\~368,\~369 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільної сумісною власністю, при цьому майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~ст. 370 ЦК України\~у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний подружжям в період перебування у шлюбі, отже був їх спільною сумісною власністю, згідно із ст.60 СК.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме: про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у цивільній справі № 209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Позивач заперечує, що автомобіль був відчужений за її згодою, а кошти після продажу поділені рівними частками. Обґрунтовує свої вимоги тим, що нею 24.10.2023 було подано позовну заяву до суду щодо поділу майна (транспортного засобу), що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток, усунення перешкод у користуванні майном та встановлення порядку користування транспортним засобом. Також, 13.11.2023 позивачем була подана заява про забезпечення позову, а саме накладання арешту на спірний автомобіль. У судовому засіданні 15.11.2023 представником відповідача надано інформацію щодо того, що 02.11.2023 відповідач здійснив відчуження автотранспортного засобу [PERSON] та, на підтвердження цього, надано копію договору купівлі-продажу. Отже, реалізація автомобіля була здійснена після звернення позивачем до суду за захистом порушених, на її думку, прав щодо управляння майном. Більш того, з огляду на указане, позивач не була обізнана з учиненням правочину щодо продажу транспортного засобу Окрім цього, згідно пояснень учасників процесу, сторони не проживають однією сім`єю з серпня-вересня 2023 року. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відчуження спірного автомобіля відбулось без згоди позивачки та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Оскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено і він не належить подружжю, а належить іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу і зареєстрований за відповідачем 10.05.2019 та 02.11.2023 відчужений ним [PERSON] . Будь-якої згоди на таке відчуження позивач не надавала, про такий правочин їй нічого не було відомо. Суд не бере до уваги твердження сторони відповідача щодо того, що кошти, після продажу ТЗ, були розподілені між подружжям, за недоведеністю. Позивачем визнається вартість автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , яка зазначена у Договорі купівлі продажу від 02.11.2023 № 7141/2023/4136873, стороною якого був відповідач [PERSON] 456193 грн. Виходячи із встановлених обставин справи, з огляду на те, що на момент ухвалення судом рішення, відповідач відчужив спільне сумісне майно, а також враховуючи право позивача на компенсацію своєї частки у проданому майні, рівність вартості спільного майна, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] у розмірі 228096 грн. Враховуючи повне задоволення позовних вимог позивача, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3354,56 грн., витрати за надання послуг експерта щодо виготовлення висновку № 166 від 26.09.2023 про визначення середньої ринкової вартості автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] (згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 166 від 26.09.2023) у сумі 1500 грн., а всього 4854,56 грн.

Outcome: approved