Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , уточнивши який, просив визначити спосіб участі позивача у вихованні [PERSON] , [INFO] , без присутності відповідача спілкуватися з сином щотижня з 08-00 год. кожної п`ятниці до 20-00 год. кожної неділі; з 08-00 год. до 19-00 год. кожної середи за місцем проживання позивача з можливістю прогулянок по місту і відвідування закладів культури з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування; спілкуватися разом з сином будь-якими засобами зв`язку, включаючи телефонні розмови, листування у соціальних мережах, відео та аудіо зв`язок у будь-який час без обмеження тривалості такого спілкування; спільно з сином відвідувати святкування днів народження, інших свят родичів дитини по лінії батька ([INFO], [INFO].,[INFO].,[INFO].,[INFO].,[INFO].,[INFO]., [INFO]) незалежно від дня тижня; спільно з сином здійснювати поїздки територією України з метою оздоровлення та відпочинку щороку загальною тривалістю в 10 днів в літній період (орієнтовно кінець липня -початок серпня), весняні канікули тривалістю 7 днів. В обґрунтування позову вказав, що між сторонами у справі 30.08.2013 року було укладено шлюб, від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.05.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначив, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітнього сина. Вказав, що спілкування позивача з сином буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, задоволенню життєво-важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить виховання дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, а тому повністю відповідатиме інтересам дитини. Відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій остання просила позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подання цієї заяви та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що за час шлюбу з [PERSON] у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . До шлюбу та в період шлюбу [PERSON] вживав алкогольні напої та наркотичні речовини, що і стало причиною припинення шлюбних відносин. Після розірвання шлюбу не піклувався про сина, його фізичний та духовний розвиток, не цікавився його успіхами, станом здоров`я, не надавав доступу до культурних та інших духовних цінностей тощо. Крім того, не виконував обов`язку з утримання дитини. [PERSON] подано відзив на зустрічний позов, згідно якого просив відмовити [PERSON] в задоволенні її позову. Вказав, що доводи останньої необгрунтовані, оскільки він турбується про сина, надає матеріальну допомогу, а відповідач за первісним позовом перешкоджає побаченням сина з батьком. Доводи ж про те, що він веде асоціальний спосіб життя не підтверджені належними доказами. [PERSON] подала відповідь на відзив, згідно якого просила задовольнити її зустрічний позов, підтримала останній. У справі призначено підготовче судове засідання, в подальшому справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду явка позивача за первісним позовом [PERSON] визнана обов`язковою. У судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представником [PERSON] подано клопотання про розгляд справи у відсутність сторони відповідача, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , зустрічну позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, будь-яких заяв до суду не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2013 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] є його матір`ю. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.05.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно довідки №19 від 11.08.2020 року, виданої директором ХП ДНЗ ЦРД «Гармонія» Г.М. Черновою, [PERSON] з вересня 2019 року до червня 2020 року навчався в «Центрі розвитку дитини «Гармонія». Протягом всього зазначеного періоду до закладу на заняття [PERSON] приводила та забирала мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Згідно листа №01-12/54 від 01.09.2020 року, виданої завідувачем Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №337 Н.В. Мірошниченко, [PERSON] не приймав участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , не приводив та не забирав дитину з закладу дошкільної освіти, не приймав участі в батьківських зборах, не відвідував будь-які інші заходи. Мати дитини [PERSON] приймала постійну участь у вихованні сина, приводила та забирала дитину з дитячого садка, приймала участь у батьківських зборах. Відповідно довідок від 13.08.2020 року ГО «Школа дзюдо Д. Кальченка» [PERSON] є учнем вказаної школи з 01.09.2019 року, вітчим [PERSON] [PERSON] своєчасно сплачує членські взноси. На тренування дитину водить мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Згідно довідки КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» ХМР від 14.09.2020 року №827-1/0/523-20 [PERSON] знаходиться під наглядом вказаної лікарні з народження. На прийом з дитиною приходить мати. Батько [PERSON] на огляди з дитиною не приходив, станом здоров`я не цікавився. Відповідно довідки Харківської гімназії №46 ім. М.В. Ломоносова ХМР Харківської області від 06.10.2020 року №744 [PERSON] є учнем вказаної гімназії. За інформацією класного керівника [PERSON] батько [PERSON] - [PERSON] під час навчання з 01.09.2020 року в закладі помічено не було, навчально-виховним процесом не цікавився, батьківські збори не відвідував. Мати [PERSON] постійно цікавиться навчально-виховним процесом дитини, відвідує батьківські збори, приймає участь у житті класу. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей ВК ХМР Харківської області №289 від 30.04.2021 року вказаний Департамент, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для перебування дитини. [PERSON] матеріально утримує сина, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Згідно інформації адміністрації Харківського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №337 від 09.11.2020 року, який відвідував [PERSON], батько [PERSON] у період з 2016 року по 2019 рік приходив до ЗДО №337 (приводив зранку та забирав) сина, приймав участь у батьківських зборах, приходив на святкові події до закладу, приймав учать в ремонтних роботах, приходив до садка, щоб привітати сина з днем народження. В період з 2019 -2020 року до закладу не приходив, не приймав участі у батьківських зборах, не приходив на святкові події, не приймав участі у ремонтних роботах, не приходив на день народження дитини. Згідно інформації Харківської гімназії №46 ім. М.В. Ломоносова, де навчається [PERSON], батько [PERSON] приходив до школи, щоб поцікавитись поведінкою, здоров`ям та успіхами свого сина, також з батьком приходила і бабуся. [PERSON] перешкоджає спілкуванню [PERSON] із сином [PERSON] , попередила класного керівника, щоб вона нікому не передавала сина, окрім неї, після уроків. Коли [PERSON] зустрічався з бабусею у школі, при класному керівникові та охороні, мати [PERSON] наступного дня попросила, щоб [PERSON] нікому не виводили, крім неї. Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2,4 ч. 1 ст. 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; є хронічним алкоголіком або наркоманом. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Розглядаючи справу на підставі наданих доказів та оцінюючи вказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає недоведеним, що [PERSON] свідомо нехтував своїми обов`язками щодо виховання своєї дитини та ухилявся від вказаних обов`язків або що останній є хронічним алкоголіком чи наркоманом, в зв`язку з чим відсутні передбачені законодавством України підстави для позбавлення його батьківських прав та задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подання цієї заяви та до досягнення дитиною повноліття суд зазначає наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. Уст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст.181СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.03.2023 року [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч.1 ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ч.1 ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, суд вважає можливим позов в частині стягнення аліментів задовольнити. За змістом ч. 1ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Разом з тим, щодо позовних вимог [PERSON] про визначення способу спілкування з дитиною суд зазначає наступне. Судом було визнано обов`язковою явку позивача за первісним позовом для дачі особистих пояснень в судове засідання. Однак в жодне з призначених судових засідань [PERSON] не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно, відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених статтями 43, 44 цього Кодексу. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під «добросовісністю» необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Частиною другою статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 16 березня 2020 року у справі № 390/1076/18-ц, від 19 вересня 2018 року у справі 760/1143/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 201/15122/15-ц. З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, до суду не з`являється, неявка у судове засідання є повторною. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позову на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. При цьому, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог суд стягує з [PERSON] на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial