Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно, в якому просить встановити юридичний факт, а саме, що померлому [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 квітня 1993 року [PERSON] державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1062, перейшла у власність та належала на праві власності в цілому 1 (одна) ціла частина квартири [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом, після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . Позивач свої\~вимоги обґрунтовує\~тим,\~що [INFO] помер\~ [PERSON] ,\~про що\~зроблено відповідний\~актовий запис\~№20,\~та видано\~свідоцтво про\~смерть серії\~ [NUMBER] .\~Після його\~смерті відкрилася\~спадщина,\~яка складається\~із квартири\~ [ADDRESS] .\~Позивач є\~спадкоємицею першої\~черги за\~законом на\~майно належне\~чоловікові.\~Звернулася до\~приватного нотаріуса\~Березівського районного\~нотаріального округу\~Дучко В.М.\~з заявою\~про прийняття\~спадщини після\~смерті чоловіка\~ [PERSON] ,\~на підставі\~якої було\~заведено спадкову\~справу.\~Нотаріусом видана\~постанова від\~02.10.2023\~№527/02-31\~про відмову\~у вчиненні\~нотаріальної дії,\~а саме\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~квартиру,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Підстава відмови:\~з наданого\~договору купівлі-продажу\~нерухомого майна\~на ім`я\~спадкодавця,\~не зрозуміло\~який об`єкт\~нерухомого майна\~набувався спадкодавцем:\~9/100\~(дев`ять\~сотих)\~частини будинку,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] чи квартира [ADDRESS] , яка має складати цілий об`єкт за вказаною адресою, що відповідно не надає можливості визначити склад спадкового майна. Встановлення факту має юридичне значення для позивача, оскільки впливає на її правомочність як спадкоємиці щодо оформлення спадщини та реалізації спадкових справ. Позивач в судове засідання не з`явилася, згідно із поданою заявою просила проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача судове засідання також не з`явився, згідно з поданою заявою просили проводити розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечують щодо позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №20, та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Доказів щодо наявності чи відсутності інших спадкоємців, окрім [PERSON] , суду не надано, клопотання про витребування доказів, залучення до справи співвідповідачів та третіх осіб позивачем не заявлялено. Щодо встановлення факту володіння квартирою позивачем зазначено Іванівську селищну раду Березівського району Одеської області як відповідача також без обґрунтування правових підстав та доказів. Аналізуючи норми законів, суд констатує таке. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Положеннями глави 89 ЦК України визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені в якості третіх осіб у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем не доведено, що вона є єдиною спадкоємицею, тому неможливо вважати, що орган місцевого самоврядування в даному випадку є належним відповідачем. Разом з тим, встановлення факту володіння квартирою, яке необхідне позивачу з метою набуття права власності в установленому законом порядку, може вплинути на права й обов`язки інших співмешканців такого будинку, оскільки з договору купівлі-продажу вбачається, що [PERSON] купив 9/100 частин будинку, в якому окрім позивачки можуть проживати також і інші особи. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки Іванівська селищна рада Березівського району Одеської області є неналежним відповідачем у даному спорі.

Outcome: dismissed