Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

Позивач в інтересах, якої діє адвокат звернувся в травні 2024 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , треті особи на стороні позивача [PERSON] , Івано-Франківський ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області ЗМРУМЮ про стягнення заборгованості, яка складається: з інфляційних втрат у сумі 44664.72грн.,\~ 3% річних у сумі 10188.43грн., неустойки/пені за прострочення сплати аліментів у сумі 160237.85грн., стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6000грн. Позовні вимоги мотивував тим, що 10.05.2018р. був виданий судовий наказ про стягнення аліментів в користь позивача починаючи з 23.04.2018р. та рішення від 27.05.2021р. про стягнення аліментів на сина [PERSON] починаючи з 08.04.2021р. Відкрите виконавче провадження. Відповідач за злісне ухилення від сплати аліментів визнана винною за вироком Івано-Франківського міського суду від 28.02.2022р. Заборгованість за виконавчим листом №344/5224/18 від 07.06.2018р. складає станом на 02.04.2024р. 88704.52грн., а за виконавчим листом №344/5318/21 від 07.07.2023р. складає станом на 01.04.2024р. 71533.33грн. З врахуванням інфляційних процесів, за вимогами ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з відповідача заборгованості, яка складається: з інфляційних втрат у сумі 44664.72грн. та\~ 3% річних у сумі 10188.43грн. Щодо нарахування пені, то з врахуванням вимог ст.196 СК України така складає за прострочення сплати аліментів - 160237.85грн. Представник позивача та позивач просили розглянути справу за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`являлася, про день та час слухання справи була повідомлена відповідно до вимог закону, повістку на судове засідання призначене на 04.07.2024р. з позовною заявою та додатками отримала завчасно 11.06.2024р.. Причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала. Треті особи у судове засідання не з`явилися. З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача, та з врахуванням строків розгляду справи, в т.ч. в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 10.05.2018р. був виданий Івано-Франківським міським судом судовий наказ №344/5224/18 про стягнення аліментів на сина [PERSON] , 2003 р.н. у сумі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з [PERSON] в користь [PERSON] починаючи з 23.04.2018р. (а.с.31) Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.05.2021р. у справі №344/5318/21 було стягнуто\~ з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] до закінчення навчання у твердій грошовій сумі 2000грн. починаючи з 08.04.2021р. (а.с.24-30). По даним виконавчим документам було відкрите виконавче провадження. \~ Так, положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як стверджує сторона позивача, відповідач не оплачувала аліменти на утримання дитини, а тому за злісне ухилення від сплати аліментів згідно судового наказу №344/5224/18 виданого 10.05.2018р., заборгованість по якому станом на 18.02.2022р. складала 47052.52грн.,\~ [PERSON] визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України за вироком Івано-Франківського міського суду від 28.02.2022р. у справі №344/3122/22, з призначенням їй покарання 80 годин громадських робіт. Заборгованість за судовим наказом №344/5224/18 від 07.06.2018р. згідно розрахунку наданого Івано-Франківським ВДВС складає за період з 23.04.2018р.\~ станом на 02.04.2024р. 88704.52грн. (а.с.17-18), а за виконавчим листом №344/5318/21 виданого 07.07.2023р. така заборгованість складає починаючи з 08.04.2021р.\~ станом на 01.04.2024р. 71533.33грн. (а.с.19). Згідно з аб.2 ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Таким чином, при відсутності такого спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом. Позивачем не зазначено, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості за аліментами. Стягнення заборгованості по сплаті аліментів призводить\~ до подвійного стягнення аліментів, оскільки вони вже стягуються на підставі рішення суду. Законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року в справі № 756/13754/14-ц, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), тому суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір. Якщо розмір заборгованості сторонами не оспорений, заборгованість за аліментами, визначена державним виконавцем має стягуватися на підставі Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем без ухвалення рішення суду щодо стягнення цієї заборгованості. З врахуванням того, що адвокатом при поданні позову нарахування названо як заборгованість, тому вищезазначеним слід було обумовити поняття заборгованості, а тому у разі невірного висловлення адвоката позивача щодо виду оспорюваної суми, суд констатує, що спір стосується стягнення передбачених законом тих нарахувань, як виду відповідальності боржника при допущеній заборгованості по аліментах. Щодо вимоги про стягнення пені у сумі 160 237.85грн., то слід зазначити таке. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів, та визначивши її загальну суму. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, однак обмежується розміром боргу. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність його вини у простроченні сплати аліментів, а тому повинен нести цивільну відповідальність, встановлену законом. За таких обставин справи та відповідно до зазначеної норми матеріального права, суд зазначає, що оскільки заборгованість по сплаті аліментів складається у сумі 160237.85грн. (88704.52грн.+71533.33грн.), то вимога в цій частині стосовно стягнення пені у розмірі 160237.85грн.. підлягає до задоволення. Крім того, представником позивача, виходячи зі змісту ст. 625 ЦК України, заявлено вимогу про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання. Дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають, насамперед, договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Крім того, передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України (ст.7). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання є необгрунтованою, оскільки грошове зобов`язання відповідача, а саме обов`язок сплати аліментів на дитину, перед позивачем виникло не з договірних правовідносин, а на підставі рішення суду. Окрім того, зобов`язання щодо сплати аліментів виникає з сімейних правовідносин та регулюється спеціальним законодавством (відповідальність передбачена у виді пені та індексації, при цьому що нарахування індексації щорічно,\~ виконується органом примусового стягнення). Отже, до даного виду зобов`язання, в разі його порушення, правило ст. 625 ЦК України не застосовується, а отже в задоволенні позову в цій частині належить відмовити, а така вимога зазначена адвокатом позивача є безпідставною. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами ст.141 ЦПК України суд також вирішує стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору за вимогу стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, за яку позивач звільнена від сплати за законом, на користь державного бюджету. Щодо стягнення витрат на правову у сумі 6000грн., то слід зазначити наступне. В підтвердження понесених витрат представник позивача надав: ордер, свідоцтво, договір від 10.05.2024р. з додатком, Акт виконаних робіт від 28.05.2024р., квитанцію від 10.05.2024р. (а.с.9-10,38-42). Суд оцінюючи дані витрати, приходить до висновку про те, що оскільки частина вимог є безпідставними та позов задоволено частково, складання заяви є типовою незначної складності справою, то такі вимоги підлягають до частково задоволення, а тому слід стягнути 4000грн., звідси дана вимога є частково обгрунтованою. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial