Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

18 червня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Укрзалізниця», у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь 9924 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 01.11.2007 по 01.02.2024 працювала на підприємстві відповідача у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на різних посадах. За період з 2017-2021 року перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги, яка їй була виплачена, але у меншому розмірі ніж це передбачено Колективним договором, і недоплачена допомога становить 9924 грн. Ухвалою судді від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 15 липня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій вона не погодилася із позовними вимогами, просила відмовити у позові, посилаючись на те, що до колективного договору, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та Криворізькою територіальною профспілковою організацією та первинною профспілковою організацією (далі Колективний договір) на виконання положеннь п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» № 1774-V-III від 06.12.2016, відповідно до яких мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплати, передбачених колективним договором усіх рівнів, спільним постановою відповідач та президія Криворізької територіальної профспілкової організації від 31.03.2017 № П-5-8 ухвалено застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом», і позивачем не наведено у чому саме сталося погіршення для нього та які саме суттєві умови трудового договору порушені. Відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, просила застосувати позовну давність. Вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , працювала у період з 01.11.2007 по 01.02.2024 на різних посадах (прийомоздавальник вантажу та багажу, оператор електронно-обчислювальних та обчислювальних машин) у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 16-19). У період 2017-2021 роки [PERSON] перебувала у щорічній відпустці, а саме у періоди 02.02.2017-15.02.2017, 16.03.2018-01.04.2018, 07.09.2019-23.09.2019, 25.09.2020-11.10.2020, 21.02.2021-07.03.2021. Згідно з розрахунковими листами заробітної плати за лютий 2017 року, березень 2018 року, вересень 2019 року, вересень 2020 року, травень 2021 року [PERSON] отримала матеріальну допомогу в розмірі 1600 грн, 2202,50 грн, 2508,75 грн, 2746,25 грн. та 2837,50 грн. відповідно (а.с. 20-24). Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно із ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Пунктом 3.1.14 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2015 рік, схваленого 18.03.2015 конференцією трудового колективу (далі Колективний договір), встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 35-37). Згідно з п. 1.4 Колективного договору необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціальн0-економічні інтереси працівникі, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші на конференції трудового колективу. Відповідно до Спільних постанов керівництва Криворізької дирекції залізничних перевезень і президії Криворізької територіальної профспілкової організації від 31.01.2017, 12.01.2018, 04.01.2019, 02.01.2020, 28.12.2020, продовжено дію чинного Колективного договору до укладання колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 28-32). Відповідно до постанови керівництва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-5-8г/а від 31 березня 2017 року, постановлено застосувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договору СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 33). Постановою керівництва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-13-85г від 10 червня 2021 року, внесені зміни до колективного договору СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень», а саме п. 3.1.14 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості, або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік за письмовою заявою працівника матеріальну допомогу в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 34). Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної постанови керівництва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-5-8г/а від 31 березня 2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн. В\~Законі України «Про державний бюджет України на 2018 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 1762 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2205,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2270 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн., два прожиткових мінімуму 4540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6 000 грн. Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року керівництвом СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президією Криворізької територіальної профспілкової організації постанови № П-5-8г/а про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва СП і президії Теркому, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, зокрема у 2017 році мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2 000 грн., тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова № № П-5-8г/а від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.14 Колективного договору. При цьому, судом враховуються положення статті 9 КЗпП України, згідно з якою умови договорів про працю, які погіршують становище працівників\~\~порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, і вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Приймаючи Спільну постанову № П-5-8г/а від 31.03.2017 її сторони керувалися пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили. Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Суд зауважує, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016, вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги, про що зазначено вище. За таких обставин, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, який був підставою для прийняття Спільної постанови № № П-5-8г/а від 31.03.2017, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14 Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.14 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийняті 31.03.2017 спільна Постанова КСП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» та президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-5-8г/а про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», та спільна постанова КСП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» та президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-13-85г від 10 червня 2021 року, відповідно до якої виплата матеріальної допомоги обмежується двома прожитковими мінімумами, прийняті з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягають застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо недоплати у 2017-2021 роках позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними, і заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 9 924 грн, що включає: 1600 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн 1600 грн); 1520,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 грн 2202,50 грн); 1664,25 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн. 2508,75 грн); 1976,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 грн. 2746,25 грн.); 3162,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000 грн. 2837,50 грн). Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт\~12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір\~доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, \~\~за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу [PERSON] надавала адвокат Борисенко А.В. на підставі Договору про надання правової допомоги № 06/05 від 06 травня 2024 року та Ордеру АЕ №1290891 від 06.05.2024 (а.с. 39-43). Згідно Акту № 1 про надання правової допомоги від 06 травня 2024 року, адвокатом Борисенко А.В. були вчинені дії щодо усної консультації позивача та складення позовної заяви, із ксерокопіюванням позовної заяви та доданих до неї документів, подання позовної заяви до суду, всього на загальну суму 2500,00 грн. (а.с. 44), які були сплачені позивачем згідно з квитанцією серії 03 ААВ № 3254126 від 06.05.2024 (а.с. 45). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача, що не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог. Крім того, суд враховує, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved