Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

В травні 2024 року представник позивачки [PERSON] , адвокат Венерська Г.І., звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] , в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з моменту проживання сторін окремо, діти мешкають разом з пози-вачкою у будинку її батька по [ADDRESS] . Вказує, що відповідач за час проживання разом з позивачкою неодноразово зло-вживав спиртними напоями та інколи агресивно поводився по відношенню до пози-вачки та їхніх спільних дітей. При цьому стверджує, що незважаючи на те, що спільні діти сторін тривалий час проживали з позивачкою, батьки не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти в подальшому. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки позивачка вважає, що проживання дітей са-ме з нею буде найкращим чином слугувати інтересам дітей, просила суд визначити міс-цем проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] на-родження, та [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері, [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.05.2024 року відкри-то загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 24.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судово-го розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надали пояснення, аналогічні викладе-ним у позові. Відповідач заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що рішенням Виконавчого комітету Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області вирішено вважати доцільним встановлення місця проживання їх-ніх спільних дітей разом з матір`ю. При цьому зазначає, що він не заперечує проти про-живання дітей з матір`ю та не оспорює даний факт, однак просить надавати йому мож-ливість спілкуватись з дітьми та брати участь у їхньому вихованні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на-дані докази, суд приходить до наступного. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.11. 2023 року, сторони перебували у шлюбі з 08.05.2015 року. Вказаним рішенням шлюб сторін розірвано (а.с.8-9). Згідно копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов №503 від 04.10.2023 ро-ку, [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Також, судом досліджено відомості про доходи позивачки (а.с.14), довідку про проходження позивачкою попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів (а.с.17), витяг щодо відсутності не знятої та не погашеної судимості у пози-вачки [PERSON] (а.с.18), характеристику малолітнього [PERSON] (а.с.15) та характеристику малолітнього [PERSON] (а.с.16). Разом з тим, аналізуючи досліджені докази по справі, суд не знайшов достатніх та належних підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюють-ся законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Стаття 160 СК України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дій-шли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними мо-же вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору що-до місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до вико-нання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засоба-ми, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно ч. 4 і ч. 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання ди-тини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обо-в`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання ди-тини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихо-ванні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування при Виконавчому комітеті Ча-горської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.05.2024 №62-5/2024, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання мало-літніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом ос-новної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 14.02.2019 у справі № 377/128/18: «Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифіко-ваної постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо ді-тей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи за-конодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці за-безпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винят-ком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відпо-відно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкра-щих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому ви-падку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголо-шує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї од-ного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забез-печення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитин-ства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, лю-бові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам ди-тини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на вихо-вання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її люд-ської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце про-живання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця прожи-вання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця прожи-вання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьків-ських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існу-ють між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Євро-пейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важли-вістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кож-ному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявля-ється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інте-ресах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому сере-довищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а то-му успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Крім того, за положен-нями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно по-становити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем про-живання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або об-ставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.». Згідно ч.1, ч.4 - ч.7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності пев-ної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення від-повідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та інши-ми учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не мо-же збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребу-вання доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учас-никами справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а та-кож інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесу-альної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обо-в`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому ро-зумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо під-креслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.» ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необ-хідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може предста-вити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення за-конодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Та-ким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обста-вин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та спра-ведливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встанов-лювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12. 1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). За змістом положень ч. 2 ст. 160 СК України та ч. 1 ст. 161 СК України, місце про-живання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо то-го, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У судовому засіданні достовірно встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з матір`ю [PERSON] (позивачкою) за однією адресою. Будь-яких належних, допустимих та правових доказів, які б свідчили про наяв-ність незгоди відповідача з тим, щоб діти сторін проживали з [PERSON] (пози-вачкою), - стороною позивача суду не надано. При цьому, визначення саме судом місця проживання дітей призведе до погір-шення/зменшення обсягу батьківських прав відповідача. Доказів, які б свідчили або давали суду правові підстави для висновку, що визна-чення місця проживання дітей в судовому порядку буде виключно в інтересах мало-літніх дітей чи призведе до поліпшення прав та інтересів малолітніх дітей - суду не на-дано, як не надано і доказів, що в розумінні змісту положень ст. 160 СК України та ст. 161 СК України саме з вини відповідача мати та батько, які проживають окремо, не дій-шли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти. Висновок органу опіки та піклування не містить достатнього обґрунтування, що погіршення/зменшення батьківських прав відповідача, як батька дітей, буде виключно в інтересах малолітніх дітей чи призведе до поліпшення прав та інтересів малолітніх ді-тей. З урахуванням викладеного, суд не погоджується з висновком органу опіки та пік-лування і вважає позовні вимоги щодо наявності потреби у визначенні місця прожи-вання дітей в судовому порядку - необґрунтованими, оскільки діти фактично прожи-вали і продовжують надалі проживати разом з позивачкою за спільною адресою. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову за не-доведеністю позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору утримуються на користь держави та не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed