Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

15.03.2024 представник позивачки, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 23 липня 2021 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 лютого 2024 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні матері та вони проживають разом у Федеративній республіці Німеччина як біженці. Відповідач до лютого 2024 року добровільно сплачував аліменти на дочку у розмірі 4000,00 грн щомісячно, а потім припинив виплати. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину, адже здоровий та працездатний, інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні немає, а вона не має можливості у повній мірі забезпечити дочку усім необхідним. В зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину в розмірі 4000,00 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також, зазначила, що вона на даний час не працює, адже здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу при народженні дитини у розмірі 860,00 грн, однак цих коштів недостатньо для повноцінного життя, а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги їй не надає, тому просила стягнути з відповідача на її особисте утримання кошти у розмірі 2000,00 грн, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дочкою 3-х річного віку. 18.03.2024 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.04.2024 відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що він надавав і продовжує надавати матеріальну допомогу позивачці на утримання дочки. Сплачувати аліменти у розмірі 4000,00 він не має можливості, адже згідно довідки про доходи його заробітна плата з січня 2024 року становить 9700,00 грн, після відрахування податків на руки він отримує 7954,00 грн, а з 19.04.2024 він взагалі звільнений із займаної посади менеджера зі збуту. Кошти у розмірі 4000,00 грн, які він надсилав позивачці, йому допомагали та надавали\~ його батьки, як фінансову допомогу онучці. Щодо аліментів на користь колишньої дружини, то він після розлучення допомагав їй, однак наразі немає такої можливості. Він має кредитні зобов`язання і щомісячно має повертати кредитні кошти та проценти за їх користування. Окрім цього, він несе витрати зі сплати комунальних послуг за місцем проживання, на придбання продуктів, сезонного одягу, засобів гігієни. Максимальна грошова сума аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, яку він може надавати, враховуючи його майновий стан, становить 3000,00 грн. 17.05.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано в АТ «Універсал Банк» (відомості про рух коштів на рахунку (рахунках) відкритих на ім`я [PERSON] , за період з першого кварталу 2023 року по перший квартал 2024 року. 03.06.2024 на виконання ухвали суду від 17.05.2024 від АТ «Універсал Банк»\~ надійшли витребувані матеріали. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивачки, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що позивачка разом із дочкою перебувають у Федеративній республіці Німеччина як біженці, тому [PERSON] не мала можливості з`явитися до суду. Відповідач до лютого 2024 року надав позивачці кошти на дитину у розмірі 4000,00 грн, а потім перестав допомагати. Відповідач був офіційно працевлаштований, а після пред`явлення позову звільнився з роботи та наразі невідомо про його працевлаштування. З довідки банку вбачається, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину та кошти на особисте утримання позивачки у заявленому розмірі, адже в середньому його щомісячний дохід становить 16000,00 грн. Позивачкою обрано розмір аліментів на дитину виходячи з розміру, який відповідач сплачував у добровільному порядку, а кошти на особисте утримання у розмірі 2000,00 грн мають стягуватися до 3 років дитини, тобто за 9 місяців, та враховуючи прожитковий мінімум встановлений\~ законодавством вказана сума є не завищеною і посильною для відповідача. Відповідач - [PERSON] \~ у судовому засіданні позов визнав частково та зазначив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на дитину на користь позивачки у розмірі 4000,00 грн, адже розуміє свій обов`язок щодо утримання дитини, а в частині коштів на особисте утримання позивачки він заперечує. Він наразі офіційно не працевлаштований, адже звільнився у березні 2024 року, перебуває у пошуку роботи, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, має неофіційні підробітки, майна на праві власності немає, дитина зареєстрована за його адресою реєстрації місця проживання, він сплачує комунальні послуги, вимушений був взяти кредит та його необхідно виплачувати разом із процентами. Позивачка разом із дочкою 10.03.2022 виїхала за кордон та отримує допомогу як біженець і на себе і на дитину. Також, він проживає із співмешканкою на орендованій квартирі за яку вони спільно сплачують кошти. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23 липня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 лютого 2024 року, у справі № 357/14176/23, яке набрало законної сили 15.03.2024, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає разом із матір`ю, перебуває на її утриманні та наразі вони проживають у Федеративній республіці Німеччина як біженці, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, що підтверджено матеріалами справи (а.с.7-18,23-25,31,39-40), інформацією з ДРСР та визнається відповідачем. Також, встановлено, що позивачка не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення та отримує державну допомогу у розмірі 860,00 грн, щомісячно (а.с.21-22), та потребує матеріальної допомоги\~ батька дитини, адже вона не має можливості у повній мірі забезпечити дочку усім необхідним та забезпечити себе. З матеріалів справи (а.с. 19-20,53-77) вбачається, що відповідач займав посаду менеджера по збуту у ФОП [PERSON] де за період з 01.04.2023 по 31.03.2024 отримав дохід 102276,80 грн, а з 19 квітня 2024 він звільнений із займаної посади за угодою сторін; 08.10.2023 між ним та АТ «ОТП БАНК» було укладено Кредитний договір № 2039925385, на підставі якого [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 19318,00 грн на придбання товару та зобов`язався їх повернути до 08.07.2024 зі сплатою відсотків, згідно графіку; у період з 21.02.2022 по 15.02.2024 він у добровільному порядку направляв кошти позивачці різними сумами від 04 грн до 5000,00 грн, що узгоджується з випискою по картковому рахунку відповідача (а.с.90-110). Також, встановлено, що [PERSON] здорова та працездатна особа, інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на користь позивачки на дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 грн, щомісячно до її повноліття. При вирішенні спору суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положення процесуальних норм ЦПК України передбачають, що під час розгляду справи у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для дітей віком до 6 років: 2563,00 грн. Отже, розмір аліментів на одну дитину, станом на час розгляду справи,\~ має бути не менше 1281,50 грн на місяць, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину - 2563,00 грн. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку із чим, певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного з батьків, що призводить до дисбалансу в їх обов`язках, тому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дитину. Разом з тим, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. За таких обставин, для належного та всебічного розвитку дитини та створення гідних її умов життя, суд дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 3500,00 грн., враховуючи, крім зазначеного вище, відсутність заперечень зі сторони відповідача, щодо стягнення з нього аліментів на сина - [PERSON] , [INFO] , та відсутність доказів щодо його стану здоров`я та матеріального становища, наявності у нього інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні, та в підтвердження інших обставин, які дали б змогу суду дійти висновку, про неможливість платника аліментів сплачувати кошти у вказаному розмірі. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: partial