Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком, встановлення факту , що позивач є батьком, який самостійно виховує малолітню дитину та вона перебуває на його повному матеріальному утриманні. Так, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 07.08.2015 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу [INFO] у них народилася донька\~ [PERSON] . Підставою для подання своєї позовної заяви [PERSON] вказує на ті обставини, що у нього відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З відповідачкою спільного господарства не ведуть, не проживають разом, шлюбні відносини припинили та жодним чином не підтримують. Крім того зазначає про те, що через деякий час після початку бойових дій на території України (а саме з січня 2024), відповідачка переїхала проживати до своєї матері смт. Таромське, а потім на західну частину України, залишивши доньку позивачеві, заявивши про те, що не збирається повертатися до родини, оскільки буде будувати нові сімейні стосунки там. За ствердженнями позивача, їх дитина проживає разом з ним. У свою чергу, відповідачка не цікавився дитиною та її не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний і духовний розвиток доньки, яку повністю забезпечує всім необхідним саме він, та одноособово створює своїй дитині умови для її нормальної життєдіяльності Відповідачка, за ствердженнями позивача, наразі ніде не працює, не має самостійного доходу, та фактично самоусунулася від виховання дитини. За таких умов, вважає, що доньку [PERSON] ( [INFO] ) слід залишити на утриманні саме з батьком. Просить суд постановити рішення про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою. Крім того, малолітню доньку, залишити проживати з ним, встановивши факт перебування дитини на його повному утриманні. 08.07.2024 до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому вона зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, та підтверджує факт самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] , [INFO] , оскільки вона на теперішній час проживає у своєї матері в смт. Таромське, дочка проживає з батьком, планує виїхати на західну України для побудови нових сімейних стосунків. Вважає, доньці буде краще перебувати з батьком, який її повністю виховує та утримує. Просила суд прізвище « [PERSON] » після розірвання шлюбу залишити їй без змін. Позивач та його представник подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та визнання позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК України,\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 07.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Індустріальному відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №564. Від даного шлюбу у сторін народилася донька\~ [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Разом з тим, на даний час сторони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу один до одного, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, мають взаємну згоду шлюб розірвати, що є підставами для розірвання шлюбу між ними. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересамїхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 14.05.2024 № 0055, позивач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] . Житло є орендованим відповідно до договору оренди від 16.10.2021. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 0482 від 13.05.2024, позивач разом з донькою проживають за адресою [ADDRESS] , дитина відвідує Слобожанську початкову школу, 1-Д клас. Згідно характеристики КЗ «Слобожанська мистецька школа Слобожанської селищної ради» № 53 від 15.06.2024, зокрема зазначено, що дитини відвідує зазначений заклад, батько дитини [PERSON] приділяє належну увагу вихованню та навчанню [PERSON] , на заняття приводить вчасно, домашнє завдання дитина любить виконувати з підтримки батька, батько відвідує батьківські збори та завжди підтримує доньку на концертах. Відповідно до податкових декларацій за 1 квартал 2024 року позивач є ФОП та має загальну суму доходу за зазначений період в сумі 298741,63 грн., за 2023 рік загальна сума доходу 1849098,25 грн. Відповідно до ГІГ- контракту №7262/12.8.2V, позивач є ГІГ спеціалістом та надає відповідні послуги. Разом з тим, згідно ч.1\~ст. 163 Сімейного кодексу України\~батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі\~статтею 141 Сімейного кодексу України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями\~ст. 160 Сімейного кодексу України\~передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої\~статті 161 Сімейного кодексу України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме\~ст. 161 Сімейного кодексу України\~та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Крім того, відповідно до п.5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.2 ч.1\~ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Оскільки судом за доказами наявними в матеріалах справи встановлено те, що донька знаходиться на одноособовому та повному утриманні позивача, який самостійно її виховує та утримує, тому питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшої можливості оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, та можливості їх безперешкодного сумісного переміщення є обґрунтованим, тому вимоги в даній частині також підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved