Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

що позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., 30.06.2021 за реєстровим номером 255567, вчинено виконавчий напис про стягнення з нього на користь відповідача 13\~498,32 грн. Приватний нотаріус мотивував виконавчий напис тим, що [PERSON] не виплачені в строк грошові кошти ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», якому ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги на підставі на підставі договору відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2020 за кредитним договором № 100481065 від 24.02.2021, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . Вважає, що спірний виконавчий напис винесений із порушенням вимог закону, оскільки кредитний договір на якому він вчинений нотаріально не засвідчений. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.04.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив на позов не подав. Представник позивача адвокат Сікорська І.С. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договором про споживчий кредит № 100481065 від 24.02.2021. За умовами цього договору, ТОВ «»МІЛОАН» (кредитодавець за договором) надає [PERSON] (позичальник за договором) грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 3000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом. Кредит надається строком на 15 днів з 24.02.2021. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 11.03.2021. Цей договір укладено в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. З матеріалів справи слідує, що 30 червня 2021 року за реєстровим номером 255567 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості в розмірі 13 498,32 грн. кредитним договором від 24.02.2021 № 100481065. У виконавчому написі зазначено, що право вимоги за кредитним договором від 24.02.2021 № 100481065 відступлено стягувачу ТОВ «МІЛОАН» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 від 26.11.2014 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Безпосередній правовий ефект створює і судове рішення про визнання незаконним та нечинним нормативно-правового акта: такий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Указане судове рішення не потребує його виконання. Резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Таким чином, вчиняючи спірний виконавчий напис приватний нотаріус Остапенко Є.М. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наведений висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (висновок Верховного Суду, викладений у п. 27 постанови від 29 серпня 2018 р. у справі № 910/23428/17). \~ \~ \~ \~ Тягар доведення обґрунтованості вимог позову (як первісного, так і зустрічного) за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів, пред`явлених вимог стороною відповідача як беззаперечні. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у разі їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Отже, доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 759/7142/16-ц (провадження № 61-16490св19). Відповідач не надав жодних доказів не лише безспірності заборгованості, стягнутої за оспорюваним виконавчим написом, але й існування боргу позивача за договором про споживчий кредит № 100481065 від 24.02.2021, та договору про відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов повністю задоволено повністю, то судовий збір слід покласти на відповідача.

Outcome: approved