Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась в суд з позовом до Вінницької міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Позов мотивовано тим, що [PERSON] володіє будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності у розмірі 18/25 разом із [PERSON] , якій належало 7/25 будинку. Згідно Договору дарування частини жилого будинку від 24.06.1997 року, [PERSON] належить 18/20 часток будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться у [ADDRESS] . Згідно п. 5 Договору: В постійне користування обдарованої [PERSON] відходить в будинку «Д»: кухня 2-1; кімнати 2-2, 2-і; сіни 2-4, сарай «В», льох «Ж», 1 /2 сарая «А», сарай «а». [INFO] померла [PERSON] , 27,03.1919 року народження, актовий запис про смерть № 1683 від 19.06.1998 року, У власності померлої [PERSON] залишилась земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] та 7/25 частина будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємців за законом та заповітом у померлої [PERSON] немає. На підтвердження того, що спадкове майно померлої [PERSON] має бути визнано відумерлою спадщиною та перейти у власність Вінницької міської ради, надає копію звернення до Вінницької міської ради з проханням надати інформацію щодо визнання спадщини [PERSON] відумерлою та чи триває процес взяття на баланс Вінницької міської ради майна померлої [PERSON] , зокрема 7/25 частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та 7/25 частини будинку за адресою: [ADDRESS] . З відповіді Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.05.2023 року за № 01/00/011/26688 стало відомо, що: «... Вінницькою міською радою в межах повноважень вживаються заходи щодо визнання 7/25 частки будинку по [ADDRESS] - відумерлою спадщиною». На даний час, між сторонами існують недомовленості щодо порядку користування спільною земельною ділянкою, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. За земельною ділянкою, належною [PERSON] ніхто не доглядає та вона занепадає, що руйнує також і будинковолодіння [PERSON] . Необхідним є врахування, що частка [PERSON] у розмірі 18/25, а померлій [PERSON] належала частка 7/25. Просить встановити порядок користування земельною ділянкою, де частка [PERSON] становить у розмірі 18/25, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 05.07.2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору дарування частини жилого будинку від 24.06.1997року [PERSON] належить 18/ 25 частки будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . Співвласником 7/25 частки є [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2013року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторонам залишено прізвища, якими вони користувалися після реєстрації шлюбу. 28.08.1990року рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів закріплено земельну ділянку площею 600кв.м. в постійне і 1321кв.м. в тимчасове користування за домоволодінням по [ADDRESS] . Згідно актового запису про смерть № 1683 від 19.06.1998року [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до частин першої, другої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі\~статтею 16ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права його охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями\~статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч.1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, то перебуває у спільній частковій власності здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із\~співвласників має\~право па\~надання йому у володіння та\~користування тієї частини спільного\~майна в\~натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень, наданих судам у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався, або вона перебувала у користуванні співвласників, і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. 22.03.2024 року на адресу суду надано висновок експерта за результатами проведення судової земельно технічної експертизи у цивільній справі № 127/19478/23 № 735 від 22.03.2024року. Згідно матеріалів судової земельно-технічної експертизи № 735 від 22.03.2024 р. встановити порядок користування на земельну ділянку, площею 600 м. кв., яка надавалась під будинковолодіння в постійне користування відповідно до рішення 167 від 28.08.1990 р., неможливо. Експерт, в порядку експертної ініціативи, запропонував варіанти встановлення порядку користування на земельну ділянку, площею 1786 м. кв. З матеріалів справи вбачається, що на земельній ділянці знаходиться 2 будинки, один з яких перебуває у 100% користуванні позивача, інший - у частковій співвласності. Матеріали справи не дають можливості однозначно визначити під який саме будинок рішенням 1990 року виділялась земельна ділянка. Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що на спірній земельній ділянці розташовані самочинно збудовані об`єкти, які експертом при визначені розміру земельної ділянки, на яку пропонується встановити порядок користування, також брались до уваги. Відповідно суд не може брати до уваги висновок експерта за результатами судової земельно-технічної експертизи № 735 від 22.03.2024 р.. Відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Залишки земельної ділянки понад 0.10 га, яка знаходиться у фактичному користуванні можуть бути передані особам в користування (оренду) або набуті у власність шляхом викупу. Як встановлено в судовому засіданні представник позивача просить встановити порядок користування земельною ділянкою для приватизації земельної ділянки. Однак, в разі встановлення порядку користування земельною ділянкою більше ніж 0,10 га то буде унеможливлено виконання рішення суду в зв`язку з відсутністю визначення часток в межах потрібної безоплатної норми приватизації, що в свою чергу позбавляє права співвласників будинковолодіння реалізувати своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту\~ст. 76-80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність\~достатності. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутній належний висновок експерта щодо технічної можливості щодо порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток співвласників, а також відсутні будь які інші належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження можливості такого поділу відповідно до вимог чинного законодавства, суд позбавлений можливості встановити, що встановлений порядок користування земельною ділянкою є технічно можливий та не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів сторін чи третіх осіб та відповідно здійснити такий поділ. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed