Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020037024 від 12.03.2020 року у розмірі 22520,43 грн., а також судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 12.03.2020 р. між ТОВ «ФК «Форза» та [PERSON] укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020037024, який укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті: www.forzacredit.com.ua, підписаний електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «Форза» та акцептованою [PERSON] 12.03.2020 шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти №00020037024 від 12.03.2020 р. про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «Форза» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. На умовах договору позики кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні у розмірі 6300,00 грн. за договором №00020037024, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 21.03.2020, відсоткова ставка в день за користування коштами кредиту становить 1,30%, тип процентної ставки "фіксована", у разі користування кредитом поза межами строку дії договору, процентна ставка за кожен день у разі прострочення 2,5%, пеня, відсотки за кожен день прострочення 2,5 %. Кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконав та перерахував кошти на номер карти вказаний відповідачем при оформленні договору. Відповідач своїх зобов`язань не виконав припинив вносити платежі та сплату процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на 19.06.2024 у відповідача утворилась заборгованість у сумі 22520,43 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 6300,00 грн., заборгованість по відсотках 769,00 грн., заборгованість по прострочених відсотках за користування 14175,00 грн., інфляційне збільшення 1276,43 грн.. 26.02.2021 між ТОВ «ФК «Форза» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу № 20210226-Ф/2, за яким позивач набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФК «Форза», в тому числі щодо кредитних договорів, укладених з відповідачем. У зв`язку з наведеним просить позов задоволити. Ухвалою від 21.06.2024 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 18.07.2024. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Відповідно до ч. 5ст.279ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем ані клопотання про розгляд справи за участю сторін, ані відзиву на позовну заяву суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 12 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРЗА» та [PERSON] укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020037024, згідно якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику в користування на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти (кредит) на споживчі цілі в розмірі 6300,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом не пізніше 21 березня 2020 року. Процентна ставка за цим Договором після пролонгації становить 2,5%; нарахування процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1,3% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (базова процентна ставка). При цьому, як убачається із цього Договору, що графік платежів передбачав повернення планового платежу в сумі 6300,00 грн. та сплату процентів у розмірі 819,00 грн. Із матеріалів справи слідує, що вищевказаний Договір був укладений в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті: www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРЗА» та акцептована відповідачем 12 березня 2020 року шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію» та ч. 1ст. 205 ЦК України) заяви-формуляра про акцептування оферти від 12 березня 2020 року про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. Також із матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2021 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРЗА» і ТОВ «Фінансова Компанія «АРТЕМІДА-Ф» укладено договір факторингу №20210226-Ф/2, за яким відбулося відступлення права грошової вимоги на користь позивача ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», який набув статусу кредитора в грошовому зобов`язанні щодо відповідача [PERSON] згідно реєстру прав вимоги №20210226-Ф/2. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Правочин, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі, що передбачено статтями 205, 207 ЦК України. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України вказано, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Матеріали справи свідчать, що за умовами договору позики №00020037024 від 12 березня 2020 року ТОВ «ФК «ФОРЗА»» зобов`язувалося передати позичальнику у власність грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника [PERSON] , вказаний нею при оформленні договору позики. Вказаний договір діє з моменту перерахування суми позики протягом строку позики, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань за цим договором. Разом із тим, звертаючись до суду із цим позовом, позивач ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» покликалось на те, що на виконання умов Договору позики №00020037024 від 12 березня 2020 року первинним кредитором було перераховано [PERSON] узгоджену суму грошових коштів (6300,00 грн.), однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 22520,43 грн. Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Так, на підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» надано: копію Договору позики №00020037024 від 12.03.2020; паспорт споживчого кредиту; додаток до Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту; копії договорів факторингу з додатками; платіжні доручення, згідно яких платником є ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» та отримувачем коштів ТОВ «ФК «ФОРЗА»; витяг з реєстру прав вимог; виписка (розрахунок) з особового рахунку [PERSON] , видана позивачем; реєстр прав вимог №1 до Договору факторингу №20210226-Ф/2 від 26.02.2021. Крім того, матеріали справи містять повідомлення про відступлення права вимоги по вказаному кредитному договору та необхідності сплати заборгованості, яка була надіслана на адресу відповідача по справі. Таким чином, суд вважає, що позивач має право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Разом із тим, суд вважає, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. Так, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, із наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року по справі №509/2976/19. Зокрема, в останній постанові Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимог кредитора про стягнення заборгованості, виснувавши про те, що в справі відсутні належні докази щодо дійсної видачі банком суми кредиту відповідачу (не додано меморіального ордера, платіжного доручення на перерахування кредитних коштів, тобто, відсутні первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»). Також, відсутні докази того, що позичальник здійнював повернення кредиту та сплачував інші обов`язкові платежі, тобто, відсутні докази фактичного виконання зобов`язань. В обґрунтування наявності у особи заборгованості в загальній сумі 3614797,96 грн., позивачем до суду першої інстанції надана довідка від 21 серпня 2018 року №4298/32/28 про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 15 березня 2007 року №15к-62/л з додатками: розрахунок суми відсотків, рух коштів та розрахунок пені, розрахунок інфляційних втрат. Проте, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що зазначена довідка від 21 серпня 2018 року не є належним та допустимим доказом, оскільки розрахунок заборгованості не відображає факт видачі коштів та дійсну сплату платежів за договором позичальником. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку недоведеність отримання позичальником грошових коштів від банку з підписом позичальника про їх отримання, сплати (повернення) грошових коштів банку (повернення кредиту та сплати процентів). Подібна правова позиція викладена також Львівським апеляційним судом у постанові від 21 вересня 2023 року по справі №943/1495/22, де суд апеляційної інстанції виснував, що надання позичальникові кредитних коштів у розмірі 270115,85 грн. не підтверджено належними доказами, а тому колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність отримання позичальником від банку грошових коштів у згадваному розмірі (270115,85 грн.). На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову АТ «Таскомбанк». Відтак, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, в даному випадку ні під час звернення до суду із вказаним позовом, ні під час розгляду справи по суті, позивачем не надало доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів у користь відповідача. Розрахунок боргу, на думку суду, повинен ґрунтуватися саме на умовах договору, передусім щодо динаміки платежів за договором і їх зарахуванні на погашення складових боргу, що має ключове значення в контексті обґрунтованості розрахунку та визначення предмету стягнення (в даному випадку - предмету позову), та включати в себе також відповідно стягнені суми коштів в рахунок погашення заборгованості за таким кредитним договором, що повинно підтверджуватись саме випискою по особовому рахунку відповідача. Однак, розрахунок кредитної заборгованості, наданий позивачем, сам по собі не є таким безспірним доказом боргу, оскільки такий документ складається одноособово стороною позивача, та не є документом, який підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зміст зазначеного доказу повністю залежить від волевиявлення кредитора або його правонаступника. Тобто розрахунок заборгованості, наданий позивачем в якості доказу виникнення такої заборгованості за вказаним кредитним договором, є суто внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Крім того, суд вважає, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, позивач подав клопотання про витребування доказів у АТ «Універсал Банк», а саме інформацію про рух коштів, тобто поступлення на картковий рахунок № [NUMBER] , що був/є відкритий на ім`я Позичальника [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] в день оформлення договору позики №00020037024 від 12.03.2020. Ухвалою від 21.06.2024 судом було задоволено клопотання та надіслано учасникам справи та АТ «Універсал Банк». Від АТ «Універсал Банк» надійшла відповідь щодо зазначеного вище запиту, де вказується, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] не відкривалися картки АТ «Універсал Банк». Відповідно до правової позиції Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 травня 2020 року в справі №219/1704/17, Суд вказав, що посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку та довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 20 травня 2008 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги банку є доведеними та з відповідача підлягає стягненню кредитний борг, оскільки банком не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин за договором від 20 травня 2008 року на умовах, зазначених у позові, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, що відсутність у матеріалах справи первинних документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Оскільки позивач ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» не довело факту перерахування кредитних коштів із метою доведення виконання умов вказаних кредитного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, а тому підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками відсутні, а тому суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а згідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Відтак, зважаючи на відмову в задоволенні позову повністю, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн. слід покласти на позивача. Ураховуючи викладене,

Outcome: dismissed