Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 21541,04 грн, а також судовий збір. Позовні вимоги\~мотивує тим,\~щозгідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у будинках у м. Львові. Зокрема на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцями квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . В той же час, відповідачі за період з 1 березня 2021 року по 28 лютого 2024 року не сплачували вартість житлово-комунальних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 21541,04 грн. Відповідачі користуються послугами, які надає позивач і відповідно до ст. 68 Житлового кодексу зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги у встановлений термін. Однак таку оплату останні не здійснюють, що призвело до утворення боргу. Звертає увагу суду на те, що жодних актів-претензій від відповідачів протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що є також одним із доказів належного виконання позивачем своїх обов`язків. З врахуванням наведеного просить позов задоволити та стягнути з відповідачів заборгованість за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.04.2024 року, прийнято позовну заяву та відкрито провадження у вказаній справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами. Визначено учасникам справи строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. 10.06.2024 року на адресу суду поступив відзив на позову заяві від відповідача [PERSON] щодо позовних вимог заперечує з наступних мотивів. Так, у 2021 році позивач вже звертався із аналогічним позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 28 603, 82 грн за період з 01 січня 2006 року по 01 березня 2021 року. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2021 року позов задоволено. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] , [PERSON] на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2021 року. Вважає, що ЛКП «Господар» пред`явлено позов до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. Звертає увагу, що вона не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та не є власником згаданої квартири. Враховуючи наведене просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 10.06.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Львівського комунального підприємства «Господар», у якій він просить стягнути на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 2\~000\~000 гривень. Ухвалою суду від 12.06.2024 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до Львівського комунального підприємства «Господар» про стягнення моральної шкоди відмовлено та повернуто зустрічний позов [PERSON] . Крім того, ухвалою суду 12.06.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про зміну порядку розгляду справи за позовом Львівського комунального підприємства «Господар» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. 13.06.2024 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, зокрема на підтвердження факту належності відповідачам квартири [ADDRESS] , долучають примірник Касаційної скарги [PERSON] та [PERSON] із додатками у справі №463/3596/21, у якій Відповідачі стверджують про належність їм на праві власності зазначеної квартири та надають посилання на рішення судів, якими цей факт встановлено раніше, а також надають інші докази такого факту. Крім того, 14.06.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, у якому зазначає, що відповідачі діють недобросовісно, зокрема їх поведінка є суперечливою, оскільки Гереги у касаційній скарзі по справі №463/3596/21, вказують адресу [ADDRESS] , як місце свого проживання. Також право власності відповідачів на вказану квартиру підтверджується і висновками зробленими у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2019 року у справі №463/3724/18 згідно з яким позивач [PERSON] є власником квартири, що стверджується копією договори міни квартир від 16.10.2000 року. А також просить суд врахувати ухвалу Львівського апеляційного суду про закриття апеляційного провадження у справі №463/3596/21 за апеляційною скаргою відповідачів. Також в порядку ст.93 ЦПК України, просить відповідачів надати відповіді на запитання: Чи мали та має [PERSON] та/або [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ? Чи проживали та/або проживають [PERSON] та/або [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ? Дослідивши матеріали справи, суд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08.06.2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м.Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у м.Львові. Згідно ухвал Львівської міської ради № 2606 від 16.11.2017 року № 5626 від 10.10.2019 року ЛКП «Господар» є правонаступником ЛКП «Дім», ЛКП «Стихія» та ЛКП «Управитель», основною діяльністю якого є утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель. Аргументами, якими сторона відповідачів заперечує проти задоволення позову є неналежний суб`єктний склад. Зокрема, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , адреса реєстрації такої: [ADDRESS] (а.с.47), що підтверджується відповіддю №523005 від 02.04.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідач [PERSON] зареєстрований також за іншою адресою, а саме [ADDRESS] , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, яка надійшла до суду 26.04.2024 року (а.с.48). Сторона позивача, аргументуючи свої позовні вимоги до відповідачів, просить суд враховувати касаційну скаргу [PERSON] та [PERSON] , яка була подана на ухвалу Львівського апеляційного суду про закриття апеляційного провадження у справі №463/3596/21. У такій відповідачі посилаються на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26.121.2016 року у справі №2/463/1746/13 у якому зазначено «Позивачі [PERSON] , [PERSON] , як подружжя є співвласниками квартири [ADDRESS] , що стверджується даними довідками ЛКП «503» від 27.05.2013 року №633». Крім того, посилається на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2019 року у справі №463/3724/18, де встановлено факт, що позивач, [PERSON] є власником квартири, що стверджується копією договору міни квартир від 16.10.2000 року. Представником позивача у відповіді на відзив заявлено клопотання про витребування у сторони відповідачів договір міни АВП №951050 від 16.10.2000 року. В той же час, суд відхиляє аргументи сторони позивача з наступних мотивів. Як вбачається із ухвали Львівського апеляційного суду від 26.09.2022 у справі №463/3596/21, яка була прийнята за результатами розгляду апеляційної скарги осіб, що не брали участі у справі [PERSON] , [PERSON] на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 01 грудня 2021 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Господар» до [PERSON] про стягнення заборгованості, суд встановив наступне. У такій зазначено, що «Посилання апелянтів на те, що відповідач [PERSON] втратила право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору міни, суд вважає безпідставним, оскільки доказів того, що даний договір був зареєстрований у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, як того вимагало чинне на час його укладення законодавство, зокрема ст.227 Цивільного кодексу УРСР, апелянтами не надано. Відповідно до ч.2 ст.227 ЦК УРСР, яка була чинною на час укладення договору міни договір підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до частин 3,4 ст.334 ЦК України в редакції чинній на даний час, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Твердження апелянтів про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] підтверджено рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 26 листопада 2013 року у справі №2/463/1746/13, яке має преюдицію, не дає підстав для висновку, що апелянти є власниками зазначеної вище квартири, оскільки право власності на нерухоме майно має бути підтверджено належними доказами, а саме документами, які підтверджують реєстрацію нерухомого майна», «…апелянти не надали суду жодних доказів, які підтверджують, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві власності та що стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території з боржника [PERSON] порушує їх права, також не надано доказів, що апелянти є правонаступниками [PERSON] , а відтак суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням суд не вирішував питання про свободи, інтереси та (або) обов`язки [PERSON] , [PERSON] , тому апеляційне провадження підлягає закриттю». Отже, враховуючи вище наведені аргументи в рішенні апеляційного суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для витребування у сторони відповідачів договору міни АВП №951050 від 16.10.2000 року. Так, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) міститься висновок про те, що визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів)особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмовити у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних доказів, які вказують на належність на праві власності відповідачам нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , а клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивач не заявляв, а також зважаючи на те, що суд не уповноважений замінювати неналежного відповідача на належного з власної ініціативи без клопотання сторони позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому суд не надає оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору, оскільки питання про їх обґрунтованість у такому випадку мало б вирішуватися судом під час вирішення справи по суті за належного складу учасників справи, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог, Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року, справа №659/954/18. Відповідно до п.2 ч.2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а тому в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed