Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28 грудня 2010 року є власником квартири [ADDRESS] , свідоцтво посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 3044 від 28 грудня 2010 року, також свідоцтво було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» номер запису: 135 в книзі 749 пр. - 167, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 28565332 від 30 грудня 2010 року, реєстраційний номер: 16384205. Зазначену квартиру позивач придбав відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеської області, проте позивач, не може в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Позивач стверджував, що з 07 грудня 2011 року він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] але з 28 грудня 2010 року в квартиру вселитися не може, оскільки відповідачі перешкоджають йому у всякий спосіб вселитися. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд: усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення, а також заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії, перешкоджаючі позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися приватною власністю, а саме, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 18 вересня 2023 року було постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого з позовними вимогами вона категорично не погоджується та зазначає, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була обтяжена іпотечним договором для забезпечення кредитного договору від 20 жовтня 2006 року за № 030/10.06/88-19 КЛ укладеного з АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК». В свою чергу вимоги по кредиту АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» відступив колекторської компанії ТОВ «Кредитні Ініціативи», в тому числі за договором іпотеки. В єдиному реєстру судових рішень є Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2014 року (за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення кредитної заборгованості у боржника [PERSON] на користь АКБ «ТАСКОМЕРЦБАНК»). В той же час ТОВ «Торговий дім Укрспецреалізація» 27 грудня 2010 року були призначені прилюдні торги з реалізації квартири, які відбувались за адресою: [ADDRESS] , торги відбулися. За результатами прилюдних торгів [PERSON] придбав квартиру за мінімальною ціною, яка була в декілька раз менша за ринкову. Відповідача про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна не було повідомлено належним чином у відповідності з Законодавством України, що діяло на момент проведення прилюдних торгів (на торгах не мала можливості бути присутньої, в зв`язку з тим, що боржника не було повідомлено належним чином). Про здійснення цих торгів відповідач дізналася від нового власника квартири ( [PERSON] ), який придбав її на цих торгах, який повідомив відповідача, про те, що вона вже не має права на цю квартиру. В цій квартирі мешкає та прописана з моменту народження її донька - [PERSON] , яка також має право на частку квартири, таким чином встановлено, що порушено її майнові права. Таким чином відповідач вважає, що вселення позивача в квартиру відповідачів не можливо в зв`язку з тим, що банком, який надав згоду на реалізацію предмету іпотеки та юридичною особи, яка провела реалізацію обтяжену квартиру було порушено законодавство України та не були роз`ясненні осбтавини об`єкту реалізації позивачу. У зв`язку з викладеним відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні даного позову. Від позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивач зазначив, що саме [PERSON] подавала позов про визнання прилюдних торгів недійсними (справа № 1519/2-5133/11). У позові їй відмовлено у повному обсязі (Постанова Верховного Суду України від 20.10.2020 року). Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що при проведенні прилюдних торгів 27 грудня 2010 року по реалізації квартири [ADDRESS] підрозділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та ТОВ «Торговий дім Укрспецреалізація» не було допущено порушень діючого законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У позові [PERSON] про визнання договору іпотеки не дійсним (справа № 1519/21953/12) їй також відмовлено. Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року договір іпотеки визнано дійсним. 28.12.2010 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Саме за які гроші куплена квартира невідомо, доказів походження грошей не надано. Адже узявши кредит можна погасити борг за купівлю квартири. Згідно з кредитним договором 030/10,06/88-1910 КЛ від 20.10.2006 року Іпотекодержатель надав Позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії (що не поновлюється) у розмірі 45000 доларів США з 20 жовтня 2006 року по 03 червня 2007 року включно. Умови договору не виконувались, банк скористався умовами договору, було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет договору іпотеки, квартира [ADDRESS] була виставлена на торги. 20 грудня 2010 року я отримав свідоцтво про право власності на цю квартиру. Погашений кредит, про який зазначають відповідачі, це кредит за додатковою угодою №1 до кредитного договору 030/10.06/88-191 КЛ на термін з 04 червня 2007року по 19 жовтня 2016 року на суму 55000 доларів США. Умови якого теж не виконувались, тому було відкрито виконавче провадження, постанова про закінчення від 05.09.2017 року. Відповідачі вказують, що квартира продана під час виконавчого провадження. Проте, відповідно до Постанови Апеляційного суду Одеської області від 12.07.2018 року за позовом [PERSON] справа № 1519/21953/2012 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування виконавчого напису за нововиявленими обставинами. Апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено. З 2010 року позивач разом з сином [PERSON] , який є інвалідом 1 групи, вимушений поневірятись по знайомим, родичам та арендованим оселям. Це створює їм фізичні та моральні незручності. Виселятися відповідачі не збираються і до квартири позивача не пускають. З 2010 року позивач не може вселитися в належну йому на законних підставах квартиру як власник, та не може користуватися, розпоряджатися своїм майном. Відповідачі перешкоджають позивачу. Івкіна ініцювала безлічь заяв до поліції, обвинувачуючи позивача у якихось кримільних вчинках. Усі доводи, які наведені у відзиві відповідачів не підтверджені доказами і не відповідають дійсності. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився. Однак звернувся до суду з заявою про підтримання позовних вимог у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, проте до судового засідання не з`явилася. З клопотаннями або заявами не зверталась. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, проте матеріали справи містять її заяву, відповідно до якої позовні вимоги вона не визнає у повному обсязі та просила розгляд справи проводити за її відсутністю. У відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У процесі розгляду справи, заслухавши пояснення позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року. 20 жовтня 2006 року між [PERSON] та АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» було укладено кредитний договір за № 030/10.06/88-19 КЛ, за умовами якого було отримано кредит у валюті. 20 жовтня 2006 року для забезпечення виконання [PERSON] кредитного договору №030/10.06/88-19 КЛ від 20 жовтня 2006 року, між [PERSON] та АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» було укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку була передана квартира [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачами боргових зобов`язань 27 грудня 2010 року ТОВ «Торговий дім Укрспецреалізація» були призначені прилюдні торги з реалізації квартири. За результатами прилюдних торгів [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Із свідоцтва від 28 грудня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №3044, вбачається, що відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами) та на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області 28 грудня 2010 року, [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 39,7 кв. м., житловою площею 26,3 кв. м., яка перебуває під обтяженням (забороною відчуження), яка придбана позивачем за 186999,00 гривень, що раніше належала [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 05 березня 2001 року за реєстровим номером 8-685, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 23 березня 2001 року в книзі № 397пр, на сторінці 140, номер запису 135, реєстраційний номер 16384205. Право власності за [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 135 в книзі 749 пр-167 від 30 грудня 2010 року. Згідно з довідкою з виписки будинкової книжки про склад сім`ї та прописки 07.12.2011 [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що позивачу з боку відповідачів з часу придбання квартири чиннять перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні належною йому квартирою. Відповідачі категорично відмовляються від надання позивачу доступу до квартири, вчинять сварки та скандали, що у свою чергу призводило до зверненення до правоохоронних органів. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що не погоджується з результами прилюдних торгів з реалізації квартири, вважає їх незаконними. Разом з тим, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2017 року у справі №1519/2-5133/11 позовні вимоги [PERSON] до підрозділу виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ТОВ «Торговий дім Укрспецреалізація», треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Ланський Анатолій Вікторович, ПАТ Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) про визнання прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна недійсними залишено без задоволення. Постановою Верховного суду від 20.10.2020 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишиено без змін. Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Дані обставини відповідачами не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідачі дійсно створюють позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.1, ч.2 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved