Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя. У підтвердження позовних вимог посилається на те, що 29 березня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою, актовий запис № 86. Від шлюбу з відповідачкою неповнолітніх дітей не мають. 10 березня 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. За весь час спільного подружнього життя вони за спільні кошти придбали: -\~житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; -\~торгівельний кіоск з прибудовою, який розташований у [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0048 га, кадастровий номер 1212600000:00:025:0038; - автомобіль TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати за ним та відповідачкою [PERSON] право власності на ідеальну долю в розмірі частки кожному на: житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; - торгівельний кіоск з прибудовою, який розташований у [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0048 га, кадастровий номер 1212600000:00:025:0038; - автомобіль TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2016 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідачка, представник відповідачки у судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним. Згідно наданим раніше поясненням просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2006 року. Від шлюбу з відповідачкою неповнолітніх дітей не мають. 10 березня 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). За період перебування у шлюбі подружжям був придбаний житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі продажу житлового будинку від 24.09.2006, посвідченого посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В.І. (а.с. 9-13); - торгівельний кіоск з прибудовою, який розташований у [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0048 га, кадастровий номер 1212600000:00:025:0038 за договором дарування 13.08.2010 посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербініною Н.П. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області зазначений договір визнаний договором купівлі-продажу (а.с. 14-20); - автомобіль TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 21-23). Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачкою [PERSON] ; Згідно висновку № 1617 за результатами проведення судової будівель-технічної експертизи Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 24.11.2017: середня ринкова вартість нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] -Є складає 204\~896,00 грн.; вартість аналогічного житлового будинку літ.А-1, розташованого в [ADDRESS] , станом на час проведення експертизи складає 98\~397,00 грн. (а.с. 84-94). Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 15802 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф.М.С. Бокаріуса від 18.02.2019 ринкова вартість автомобіля TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, на момент проведення експертизи складає 310\~174,20 грн. (а.с. 158-162). Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Отже, закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в Постанові Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 по справі № 372/504/17 у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано житловий будинок [ADDRESS] за договором купівлі продажу житлового будинку від 24.09.2006, посвідченого посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В.І.; автомобіль TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо реального поділу вищевказаного майна. Клопотань щодо внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації один одному - сторонами не заявлялось. Судом були роз`яснені сторонам положення ст. 143 ЦПК України щодо порядку призначення експертизи, але сторони відмовились оплачувати експертизи для обґрунтування доводів, стосовно вартості спільного сумісного майна подружжя. Можливість для проведення експертизи або інших процесуальний дій під час судового розгляду у сторін була. Сторони у справі не скористалися наданим їм процесуальним правом заявляти клопотання про призначення експертизи, і тому суд приймає за основу при постановці даного рішення висновок № 1617 за результатами проведення судової будівель-технічної експертизи Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 24.11.2017 відповідно якого, вартість житлового будинку літ.А-1, розташованого в [ADDRESS] , станом на час проведення експертизи складає 98 397,00 грн.; висновок судової автотоварознавчої експертизи № 15802 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф.М.С. Бокаріуса від 18.02.2019, відповідно якого ринкова вартість автомобіля TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, на момент проведення експертизи складає 310 174,20 грн. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз`яснено їх права та обов`язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. Оскільки зазначені неподільні речі не можуть бути поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд вважає, що відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України, з урахуванням дослідження матеріалів справи та доказів поданих сторонами, зіставивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо та і взаємний їх зв`язок, слід визнати за сторонами право власності на ідеальні частки в цьому майні по 1/2 частини за кожним без його реального поділу та залишити житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , у їх спільній частковій власності. Що стосується спірного автомобіля, то суд приходить до наступного. У постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 643/3963/19 (провадження № 61-2708св21) та від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц (провадження № 61-19516св19), зроблено висновки про те, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За для збереження принцип рівності часток подружжя при поділі спільної сумісної власності, оскільки відповідачка не заявляла будь яких клопотань стосовно спірного автомобіля, суд приходить до висновку про визнання за відповідачкою право власності на ідеальну долю в розмірі частки автомобіля TOYOTA Fortuner, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Що стосується поділу торгівельний кіоск з прибудовою, який розташований у [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0048 га, кадастровий номер 1212600000:00:025:0038, для провадження підприємницької діяльності суд приходить до наступного. У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6- 843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18,а також Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14- 325цс18. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. \~ \~ \~ \~Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. \~ \~ \~ \~В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного торгівельного кіоску, що є предметом спору, за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки відповідачка тривалий час здійснює підприємницьку діяльність, що не оспорюється позивачем, та використовує зазначений торгівельний кіоск саме для здійснення підприємницької діяльності, його поділ в натурі приведе до втручання в господарську діяльність відповідачки як фізичної особи підприємця та є підставі вважати що вказане майно належить їй як приватному підприємцю, при цьому спірне майно повинно включатись до спільної маси й ураховуватися під час поділу; водночас другий з подружжя має право вимагати виплати йому сум (грошової компенсації за частку спірного майна) у разі пред`явлення такого позову й доведеності, що це майно було придбане за спільні кошти подружжя. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд вважає, що в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено,\~що позивачем\~ [PERSON] \~сплачено судовий\~збір за\~подання позовної\~заяви на\~загальну суму\~в розмірі\~1198,20\~грн.,\~що підтверджується\~відповідними платіжним\~дорученнями (т.\~1.\~а.\~с.\~2). Доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано. Враховуючи те, що позов задоволено частково, стягненню підлягає судовий збір в розмірі 399,40 грн.

Outcome: partial