Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

02.05.2024 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування арешту на майно, посилаючись на те, що постановою слідчого Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецький області 14.11.2009 року порушено кримінальну справу Ю-090372 за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1\~ст. 190 КК України. В рамках даного кримінального провадження постановою слідчого СВ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецький області від 16.02.2010 року накладено арешт на кв. [ADDRESS] . Постановою про закриття кримінальної справи від 05.01.2012 року закрита кримінальна справа Ю-090372 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 190 КК України за відсутністю складу злочину. Згідно Витягу\~з єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань 17\~квітня 2013\~були внесені\~відомості в\~ЄРДР та\~зареєстроване кримінальне\~провадження № 42013270190000041. Внаслідок розслідування\~кримінальногоправопорушення 14 жовтня 2014 дане провадження було закрито. Також винесено постанову про вирішення питання в частині скасуванні арешту на майно від 14 жовтня 2014, в якій було скасовано постанову про накладення арешту на майно від 16 лютого 2010, згідно якої встановлено обмеження Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою та зареєстровано обтяження з реєстраційним номером 9530962. 18 квітня 2024 року Позивач звернулася із заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно зняття арешту з майна, та отримала рішення № 72682208 про відмову в проведені реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. У зв`язку з накладеним арештом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , позивач не має змоги вільно користуватись та розпоряджатися власним майном, зареєструвати постійне місце проживання своїх дітей у вказаній квартирі, яка належить їй на праві власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 366457861 від 19 лютого 2024 року. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що мета застосованого запобіжного заходу - арешту майна відпала, подальше перебування майна під арештом порушує права позивача та унеможливлює вільне користування та розпоряджання власним майном, позивач просить суд скасувати арешт зареєстрований Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 17 лютого 2010 року на підставі Постанови від 16.02.2010 року СВ Першотравневого РВ УМВСУ в Чернівецькій області, а саме з квартири за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 07.05.2024 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 04.06.2024 року було замінено первісного відповідача Головне управління національної поліції в Чернівецькій області належним відповідачем Центр надання адміністративних послуг м. Чернівці, місце знаходження: м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, б. 7. Відповідачем Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради (ЦНАП) 03.07.2024 року подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що прийняття рішень з питань державної реєстрації прав, в тому числі припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, не належить до повноважень Департаменту надання адміністративних послуг міської ради. У судове засідання сторони не заявились. До початку розгляду справи від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подала письмову про розгляд справи без її участі, заперечення викладенні у відзиві на позовну заяву підтримує в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 14.11.2009 року слідчим Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецький області порушено кримінальну справу Ю-090372 за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1\~ст. 190 КК України. Згідно постанови слідчого СВ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області Тонієвича О. Т. від 16.02.2010 року накладено арешт на квартиру за адресою [ADDRESS] , власником якої згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є [PERSON] . Постановою про закриття кримінального справи від 05.01.2012 року кримінальна справа Ю-090372 - закрита. Постановою про вирішення питання в частині скасуванні арешту на майно від 14 жовтня 2014, скасовано постанову про накладення арешту на майно від 16 лютого 2010, згідно якої встановлено обмеження Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження з реєстраційним номером 9530962. Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 18 квітня 2024 року позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ст.ст.\~15,16 ЦК України\~ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК України 196 0року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI\~"Перехідні\~положення"\~КПК України\~2012\~року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу,чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України\~1960\~року не встановлював. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, [PERSON] як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] як власника майна шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України\~1960\~року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України\~1960\~року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті253, пункту восьмого частини першої статті324, частини тринадцятої статті 335цьогоКодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення досудового розгляду та підчас постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі,направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу. Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Великої Палати Верховного Суду від30.06.2020 року в справі №727/2878/19та № 372/2904/17ц від 15 травня 2019 року. Окрім цього, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВРі\~з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України,статті 10\~ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. На підставі вищевикладеного, у зв`язку з закриттям кримінального провадження, необхідність в арешті майна, яке належало на той момент [PERSON] відпала, право позивача на вільне і безперешкодне користування та розпорядження належним їй майном порушено, а тому підлягає захисту шляхом скасування арешту майна спадкодавця.

Outcome: approved