Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Вимоги позову мотивовано тим, що рішенням узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів ЛМР у формі протоколу №38, погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] , відповідно до акту погодження меж землекористування. Позивач вважає, що вказане рішення не грунтується на дійсних обставинах та нормах чинного законодавства. Так, у зв`язку з постійними конфліктами з [PERSON] , що виникали з приводу будинковолодіння та землекористування позивач неодноразово зверталася для вирішення спорів до суду. Відтак, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 2008 року, проведено реальний поділ будинковолодіння. Після вказаного рішення, позивачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак, вказаний акт було визнано недійсним за рішенням суду. Разом з тим, оскаржуваним рішенням узгоджувальної комісії для вирішення спору ЛМР у формі протоколу №38 погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] відповідно до акту погодження меж землекористування. На переконання позивача, оскаржуваним рішенням здійснено грубе втручання у вже наявні межі її земельної ділянки, площа якої була зменшена. Більше того, вказала, що рішенням погоджено межі ділянки [PERSON] , та які фактично проходять по земельній ділянці, яка вже перебуває у користуванні позивача, на яку було оформлено державний акт, який хоч і був визнаний недійсним за рішенням суду, проте, виключно з підстав невідповідності координат земельної ділянки, що в свою чергу стало наслідком зменшення площі земельної ділянки позивача. Крім того, вважає, що відповідачем було взято до уваги виключно позицію [PERSON] , тоді як її документи та позицію проігноровано. Враховуючи вищевикладене, просить суд: рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради у формі протоколу №38 від 21 грудня 2023 року, яким погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] , відповідно до акту погодження меж землекористування визнати незаконним та скасувати. Відповідачем було подано до суду відзив, в якому він вказав, що рішення узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційних характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Цим рішенням права та обов`язки щодо землекористування не визначаються. Окрім того, така комісія для вирішення земельних спорів ЛМР не є юридичною особою, а тому, не може бути відповідачем по справі. Протоколи вищевказаної комісії не створюють жодних правових наслідків, а відтак, не можуть бути оскаржені в судовому порядку. Оскаржуване рішення на момент звернення до суду з цим позовом не порушує прав, свобод чи інтересів позивача, а отже, підстави для задоволення позову відсутні. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом було встановлено, що згідно витягу з протоколу №38 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 21 грудня 2023 року, погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] , відповідно до акту погодження меж землекористування. Матеріали справи також містять заяву [PERSON] , з проханням розглянути питання щодо підписання меж земельної ділянки від Б до В землі багатоквартирної забудови на [ADDRESS] , та від В до Г землі [PERSON] , у зв`язку з небажанням сусідів підписувати межі; акт погодження меж землекористування; свідоцтво про право власності на житловий будинок від 20 лютого 2012 року, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; технічну документацію з землеустрою, пояснювальну записку, технічне завдання №2081-п/14-п, заяву про виконання робіт по виготовленню технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку у зв`язку з переоформленням державного акта на право власності на земельну ділянку згідно рішення суду; паспортні дані [PERSON] , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтво про право власності на частину будинку від 08 серпня 2023 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5594467; договір дарування частини житлового будинку від 22 жовтня 2004 року; державний акт на право власності на земельну ділянку; акт обстеження і показ меж земельної ділянки в [ADDRESS] , 10 червня 2011 року; акт здачі-прийомки технічної документації на земельну ділянку в [ADDRESS] ; рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 2008 року по справі №2-81; ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 23 вересня 2010 року по справі №2-81; рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 липня 2014 року по справі №462/2885/14-ц; схему розподілу земельної ділянки для оформлення цивільно-правової угоди, - які згідно відповіді від 23 лютого 2024 року, на адвокатський запит, були надані [PERSON] , на засідання Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів ЛМР, щодо погодження меж земельної ділянки на [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Так, покликаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, позивач [PERSON] , посилалася на те, що між нею та [PERSON] , існує земельний спір щодо користування земельною ділянкою, а тому в Узгоджувальної комісії для розгляду земельних спорів були відсутні будь-які повноваження щодо розгляду питання погодження меж земельної ділянки. Відповідно до ст.158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спорі розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах (ч.3 ст. 158 Земельного кодексу України). Рішення узгоджувальної комісії оформляється протоколом та має рекомендаційний характер, і, за необхідності, затверджується міською радою. Таким чином, суд звертає увагу на те, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Вказане рішення, яке передбачає конкретний припис, звернене до окремого суб`єкта, застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання. Така позиція висловлена, зокрема, в ухвалі ВССУ від 03.12.2014 р. у справі N6-34238 св 14. Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не тягне за собою виникнення, зміну або скасування юридичних прав та обов`язків для будь-яких осіб, в т.ч. скасування або не скасування цього рішення не створює жодних юридичних наслідків і для позивача. За таких обставин, суд не вбачає наявності порушеного права позивача при прийнятті оскаржуваного рішення, що є самостійною підставою для відмови в позові. Положеннями частини 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зважаючи на викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed