Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Садівницьке товариство «Десенка» (далі - СТ «Десенка») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. Зазначало, що 15.01.2013 між [PERSON] та СТ «Десенка» укладено договір про електропостачання. Договір від імені СТ «Десенка» підписано членом товариства [PERSON], як тимчасово виконуючим обов`язки голови правління. Однак, посада тимчасово виконуючого обов`язки голови правління не передбачена ні статутом СТ «Десенка», ні іншими документами товариства. Тобто, поставивши свій підпис у договорі про електропостачання від імені СТ «Десенка», [PERSON] порушив ч. 2 ст. 207 ЦК України, яка проголошує, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Крім того, договір укладено всупереч Закону України «Про електроенергетику». Як підтверджується положеннями Статуту СТ «Десенка», садівницьке товариство не є енергопостачальником в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про електроенергетику», а також не має ліцензії на здійснення такої діяльності, у зв`язку з чим, укладення з [PERSON] договору про постачання електроенергії суперечить вимогам Закону України. У порушення вимог правил користування електроенергією для населення відповідачем [PERSON] укладено з субспоживачем [PERSON] договір про постачання електроенергії, а не договір щодо обслуговування технологічних електричних мереж населеного пункту. Своїми діями з підписання договору від 15.01.2013 [PERSON] порушив право садівницького товариства розпоряджатися своїми грошовими коштами так як було передбачено щорічним кошторисом, який затверджується загальними зборами товариства, а саме, у ст. 6.1.3. вказаного договору [PERSON] встановив штрафні санкції у 200 грн. на добу за відсутність електропостачання з вини СТ «Десенка». У кошторисах товариства на 2013 - 2016 роки кошти на штрафні санкції не передбачалися. Отже, право витрачати кошти на штрафні санкції [PERSON] не було надано ні статутом товариства, ні загальними зборами товариства. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати недійсним договір про постачання електричної енергії, укладений між СТ «Десенка» та [PERSON] 15.01.2013. У судове засідання позивач не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, Відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 15.01.2013 між СТ «Десенка» та [PERSON] було укладено договір про постачання електричної енергії. Відповідно до п. 2.1. зазначеного договору споживач (СТ «Десенка») продає електричну енергію субспоживачу ( [PERSON] ) для забезпечення рпотреб електроустановок субспоживача з приєднаною та дозволеною потужністю 0,54 кВт, а субспоживач оплачує споживачу вартість використаної електричної енергії. Від імені СТ «Десенка» договір був підписаний ТВО голови правління СТ «Десенка» - [PERSON] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно положень частини 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Отже, до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, суб`єктний склад цих конкретних спірних правовідносин, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права. Верховний Суд зазначав, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у господарському (судовому) процесі": сторонами в господарському (судовому) процесі є такі її учасники: позивач і відповідач, особи, які вказані у статті 4 ГПК України (частина 1 статті 45 ГПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17). Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів цивільного процесу є правом позивача. Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. У судовому порядку захисту підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17). Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення. Згідно положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 цього ж Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Як неодноразово вказував Верховний Суд (див. наприклад постанови від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 14.04.2021 у справі № 552/3469/18) у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц вказано, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо відповідача належного. Так, предметом позову у даній справі є вимоги СТ «Десенка» про визнання недійсним договору, укладеного між СТ «Десенка», від імені якого діяв ТВО голови правління СТ «Десенка» - [PERSON], та [PERSON] . З урахуванням наведеного вище, належним співвідповідачем за такими вимогами мала б бути [PERSON] . У ході судового розгляду позивачем, при оспорюванні договору, відповідно до ст. ст. 50, 51 ЦПК України не було заявлено клопотання про залучення в якості співвідповідача у справі - [PERSON] . До того ж, в силу норм ст. 51 ЦПК України така процесуальна дія як залучення співвідповідача чи заміна неналежного відповідача належним відповідачем вчиняється лише за клопотанням позивача. Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed