Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-03 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 05 листопада 2004 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що на даний момент відповідачем подано до суду заяву про розірвання шлюбу. Останній не має бажання зберегти шлюб. Вважає за необхідне залишити проживати сина з нею, оскільки це якнайкраще забезпечить інтереси дитини, його моральний, духовний розвиток, дозвілля та догляд за ним. У неї з сином дуже теплі стосунки, вона дбає про нього, забезпечує усіма засобами для комфортного проживання та розвитку. При цьому, чинити перешкоди відповідачу у спілкуванні з сином вона не має намірів. Ураховуючи викладене, позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з нею. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року вищевказаний позов прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 24 травня 2024 року від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти визначення місця проживання спільного сина з матір`ю, про що також надав письмову заяву. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, матеріали справу місять заяву про розгляд справи у відсутність представника. Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши сторін у підготовчому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 05 листопада 2004 року. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 30 травня 2014 року. Дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Позивач, звернувшись до суду з указаним позовом, вказала, що з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини та враховуючи прихильність сина до матері, вважає, що визначення місця проживання саме з матір`ю буде для дитини більш прийнятним. Відповідач позов визнав, проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не заперечував. При вирішенні вказаного спору суд керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як вже встановлено судом дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Батько (відповідач) зареєстрований за цією ж адресою. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом установлено, що позивач працює у ТОВ «ПП «АСБІС-Україна» на посаді бухгалтера відділу бухгалтерії з 11 травня 2021 року по теперішній час. Позитивно характеризується за місцем роботи. Доказів того чим займається/працює відповідач матеріали справи не містять. Згідно з характеристикою [PERSON] , виданою Спеціалізованою школою № 173, [PERSON] завжди добре підготовлений до школи, забезпечений всім шкільним приладдям, спортивною формою тощо. Матір батьківські обов`язки виконує відповідально та сумлінно. Вона систематично відвідує батьківські збори, постійно спілкується з класним керівником, цікавиться начальними досягненнями сина та його поведінкою. Також допомагає класному батьківському комітету у вирішенні організаційних питань. Батько [PERSON] батьківські збори не відвідує, з класним керівником не спілкується. Відповідно до висновку Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , від 21 травня 2024 року № 108-6253, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року із [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] . [PERSON] працює, під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. Під час бесіди 15 травня 2024 року зі співробітниками служби у справах дітей та сім`ї малолітній [PERSON] повідомив, що живе з матір`ю, яка приводить та забирає його зі школи. На тренування також водить його матір. Батька дитина бачить один раз на тиждень у вихідний день. [PERSON] повідомив, що хотів би і надалі проживати з матір`ю. Відповідач 29 квітня 2024 року надав до служби у справах дітей та сім`ї пояснення, в яких зазначив, що не заперечує щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. На засіданні комісії 16 травня 2024 року відповідач підтвердив, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що позивач не чинить відповідачу будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з сином, а також його вихованні. Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, що [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом з матір`ю в атмосфері любові, турботи, захисту, та спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з огляду на наведені норми права, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що проживання дитини з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини», тому позов підлягає задоволенню. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем визнано позов, позивач звільнена від сплати судового збору, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору в сумі 536,80 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на юридичні послуги в розмірі 13 200 грн, то суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом установлено, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: копію договору про надання юридичних послуг № М-1878 від 04 жовтня 2023 року; Акт про надання юридичних послуг (детальний опис) від 14 жовтня 2023 року; квитанції про сплату юридичних послуг в сумі 24 000 грн. Разом з тим, з договору про надання юридичних послуг встановлено, що правову допомогу позивачу було надано ФОП [PERSON] , а не адвокатом. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Предметом цього позову є визначення місце проживання дитини. Отже, вказана справа не є малозначною, не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому представництво особи в суді не може здійснювати особа, яка не є адвокатом. Крім того, поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019). Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу в сумі 13 200 грн слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved