Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

Представник позивача, адвокат Починок В.В., звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, [PERSON] є сином позивача та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Реєстру Криворізької міської територіальної громади. Позивача є співвласником вказаної вище квартири. Відповідач вже понад 6 років не проживає за даною адресою, що підтверджується актом від 30.05.2024. У 2017 році відповідач виїхав зі своєю сім`єю на постійне проживання за кордон у Литву і повертатись жити в Україну наміру не має. 07.06.2024 відповідач подарував позивачу свою 1/4 частку у квартирі, чим підтвердив відсутність наміру повертатися в Україну. Відповідач не проживає в квартирі, де він зареєстрований, житлом не цікавиться, його речей у квартирі не має, житло покинув добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в будинку не має і взагалі ним не цікавиться та ні на що не претендує. Перебування відповідача на реєстраційному обліку створює для позивача необґрунтовані матеріальні витрати з комунальних платежів, а також позбавляє права повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг. Оскільки, відповідач в спірній житловому приміщенні не проживає, житло за призначенням не використовує понад один рік без поважних причин, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування житлом немає, відповідно він може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подав до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзив на позовну. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`ясненнями, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.05.1995, договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 13.08.2021, договором дарування частки квартири від 07.06.2024 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №383407326 від 18.06.2024 (а.с. 10-17). При цьому, як вбачається з договору дарування частки квартири від 07.06.2024, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. відповідач [PERSON] подарував позивачу свою 1/4 частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). З довідки виданої виконкомом Криворізької міської ради №5863 від 28.05.2024, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] (позивач), [PERSON] , [PERSON] (відповідач)) та [PERSON] (а.с. 18). Відповідно до акта від 30.05.2024, складеного зі слів сусідів та посвідченим начальником дільниці ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», вбачається що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте з 2017 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає (а.с. 19). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частин 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у спірному житлову приміщенні відповідача за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє позивача права вільного користування та розпорядження своїм майном. Отже, так як відповідач порушує права позивача, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідача не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, оскільки позивач не заявляє вимог про стягнення судового збору з відповідача, про що зазначає у позові, суд вважає за необхідне судові витрати по справі залишити за позивачем.

Outcome: approved