Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-15 00:00:00

Позивач звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи : Органу опіки та піклування виконавчого комітету Трускавецької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що 15 жовтня 2020 року він уклав шлюб з відповідачкою, який був зареєстрований Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що зроблено запис за №268. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Їхнє спільне життя на початку складалося добре. Вони намагалися разом вирішувати спільні питання, якщо такі виникали, вели спільне господарство. Однак після народження їхньої доньки [PERSON] , відносини в сім`ї значно погіршилися, основною причиною є те, що його дружина на даний час взагалі не бажає спілкуватися ні з ним, ні з близькими їй людьми, дитиною, у неї почали виникати труднощів спілкуванні з дитиною, вона втратила цікавість до всього, іноді він став зауважувати, що дружина перестала піклуватися про себе та дитину, у неї пропало бажання брати дитину на руки та бавитися з нею. Він намагався зрозуміти ці зміни в настрої дружини, оскільки після народження дитини багато матерів перебує у післяродовій депресії, яка може проявлятися і через чотири-п`ять місяців після народження дитини. У його дружини постійно знижений настрій, вона перестала всім цікавитися, плач дитини викликає злість і необґрунтовані напади люті. Я став боявся залишати дитину на одинці із дружиною, оскільки вона могла залишити дитину на декілька годин саму, ніби її не існує, не реагувати на прохання дитини, поміняти памперс, погодувати її. Він не припускає думку, що вона може заподіяти шкоду собі та дитині. Він звертався до психолога з приводу своїх проблем із дружиною, і йому пояснили, що після родів на тлі гормональних змін в організмі навіть у здорових і благополучних жінок виникають проблеми із здоров`я і нерідко посилює всі ті причини, за якими виникає депресія. Дружина не виявляляла бажання спілкувати із дитиною, всі ці хлопоти лягли на його руки, в цьому йому допомагають його батьки. В жовтні-листопаді 2023 року він звернувся за допомогою до батьків дружини із проханням допомогти, так як дуже переживав за здоров`я дружини, вона вороже ставилася до своєї дитини, деколи проявляла гнів, а деколи байдужіть, і наслідок цього вона переїхала проживати до своїх батьків, а він залишився із дитиною сам. Час від часу він навідувався до своєї дружини, приїзджав навіть деколи із дитиною, однак побачив, що вона зовсім не проявляє ніякого інтересу та зацікавленості до доньки, вона навіть відмовилася взіти її на руки, стала повністю байдужою до неї. Він зрозумів, що їхні сімейні відносини вичерпали один одного, вони віддалилися один від одного, стали чужими людьми. На сьогоднішній день, єдине, що їх поєднює є тільки донька, з якою він постійно проводить весь свій вільний від роботи час. Більше півроку вони проживаємо окремо, відповідака не турбується про сім`ю та не піклується про нього і їхню доньку. Така ситуація та ставлення до нього як до чоловіка за тривалий період час його дуже виснажила та морально принижує, а байдужість відповідачки та вчинення нею дій, які не дуже її красять як дружину, дуже боляче відбувається на його з дитиною емоційному стані. Він неодноразово намагався знайти компроміс, мав неодноразові розмови із дружиною, щоб вона змінила свій спосіб життя, однак вона не вчиняє жодних кроків, щоб змінити своє ставлення до сім`ї, до нього як чоловіка, до дитини. Вона і надалі є байдужою до нього, її не цікавить дитина, як вона живе, що вона їсть, чим займається. На даний час вони не підтримуємо подружні відносини, у кожного фактично своє життя. Позивач намагався зрозуміти свою дружину, що їй важко справитися із своїм емоційним станом, що їй важко зараз доглядати і займатися вихованням доньки, оскільки депресія може тривати місяцями і роками, що чинить негативний влив на дитину та сім`ю, а тому він прийняв рішення самостійно виховувати свою дитину, оскільки таке захворювання потребує лікування та втручання спеціалістів. Оскільки він не може знайти порозуміння з відповідачкою, у них різні погляди на життя та родинні цінності, вони мають різні життєві приорітети, а тому сумісне життя є недоцільним. Вважає, що надання строку для примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуться протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних позитивних результатів, а лише погіршить стан між ними та продовжать їх перебіг у часі. Він добре забезпечений, тому взмозі належним чином надавати своїй дочці все необхідне для її розвитку та виховання. Дитина повністю перебуває на його утриманні, зростає під його наглядом, він займається її вихованням, а розлучення з батьком та зміна місця проживання та привичної комфортної обстановки може негативно вплинути на подальший розвиток його доньки. Вважає, що його донька [PERSON] не може бути передана для проживання з матір`ю, адже остання не може забезпечити їй належні умови проживання, вона не цікавиться життям своєї дитини, фінансово дитину не утримує, оскільки сама потребує матеріальної допомоги, так як ніде не працює. Проживати однією сім`єю та виховувати разом доньку вона не бажає, тобто не виконує свої батьківські обов`язки та самоусунулась від виховання їхньої дитини. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просить проводити розгляд справи у її відсутності, оскільки за станом здоров`я не може прибути в судове засідання, заявлені позовні вимоги визнає, а тому суд розгляднув справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі. Представником третьої особи - Відділом служби у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради Л.Дребот скеровано лист про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Трускавецької міської ради, відтак суд знаходить можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№11 від 21.12.2007року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено, що позивач Гарасим [PERSON] , з 15 жовтня 2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), запис за №268. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, судом взято до уваги той факт, що від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються долученим до матеріалів справи доказами, зокрема: як вбачається з Акту обстеження умов проживання в квартирі [ADDRESS] , умови проживання у квартирі задовільні, є електро-, водо-,газопостачання, необхідні меблі, побутова техніка; дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям, всім необхідним для належного проживання та виховання; батько проявляє до своєї доньки любов та турботу. Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності», [PERSON] , [INFO] станом на 11.06.2024р. до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає, в розшуку не перебуває. Відповідно до ч.1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Оскільки син виявив бажання проживати тільки з позивачем, тобто з батьком, більше прив`язаний до нього та краще знаходить з ним спільну мову, зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, яка проживає окремо від них, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання свого сина та його перебування на повному фінансовому утриманні батька. Аналізуючи викладене, судом встановлено, що оскільки діти сторін проживають з позивачем та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між вирішуватися судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Таким чином, судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує свою доньку [PERSON] , [INFO] , мати самоусунулася від виховання та утримання доньки, відтак визначення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , 16.03.2023р., саме з батьком, позивачем по справі, відповідатиме її інтересам і сприятиме її гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дітей.

Outcome: approved