Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Покровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON] .. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При житті її мати склала заповіт, яким все спадкове майно залишила їй. Нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона зареєстрована за іншою адресою та нею пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини. Позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідач Покровська міська рада не скористався правом відзиву на позовну заяву, передбачене ст. 178 ЦПК України. Представник позивачки адвокат Мантула О.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, пояснив, що з вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем позивачка до суду не зверталась. Просив задовольнити позовні вимоги. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] ( а.с. 6-7, 10.11). Після її смерті відкрилась спадщину у вигляді 27/1000 частки квартири [ADDRESS] ( а. с. 15-16). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.02.2024 р. за № 43/02-31 нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] у зв`язку з пропуском позивачкою шестимісячного строку для прийняття спадщини. ( а.с. 12). Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 9). Згідно договору купівлі-продажу від 10.12.1992 р. та реєстраційного посвідчення [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що складає 27/1000 частки багатоквартирного житлового будинку ( а.с. 15-16). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачкою зазначається той факт, що її мати на момент смерті проживала за місцем її ( позивачки) реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] , тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, й відповідно просила визнати за нею право власності на спадкове майно. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями , строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1\~ст. 1298 ЦК України\~встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно положень\~ст.34 Закону України «Про нотаріат»\~видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється нотаріусами. Відповідно до п.11\~листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року №19-3767/0/8-08\~зазначено, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно врахувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підстав статей\~1296,\~1297 Цивільного кодексу України,\~ст. 34 Закону України від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат»\~видається нотаріусами. Відповідно до правил ст. ст.\~15,16, ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21.) У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/14178/21 (провадження № 61-13169св22) зазначено, що: «подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 237/2312/17 (провадження № 61-23150св19) зазначено, що: «визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому\~статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину». До нотаріуса позивачка [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її матері , звернулася зі спливом строку та отримала відмову. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що з вимогами про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивача до суду не зверталась. Так само не зверталась до суду з вимогами про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього вважаючи, що факт такого проживання підтверджений певними доказами. З наданої копії спадкової справи вбачається, що позивачка і спадкодавець значяться зареєстрованими за різними адресами. Отже, матеріали справи не містять ані доказів на підтвердження факту сумісного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на момент смерті останньої, ані судового рішення про встановлення факту такого проживання або надання додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктами 2, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 рокунадано роз`яснення про те, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Враховуючи вищезазначені норми права, суд вважає, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту свого права. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем або рішення суду про надання додаткового строку для прийняття спадщини є підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed