Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-22 00:00:00

27 лютого 2024 року з Заводського районного суду м. Миколаєва до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в порядку ст. 31 ЦПК України надійшла вказана цивільна справа. Предметом позову у справі є визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачка, будучи матір`ю малолітнього [PERSON] , не має бажання та можливостей піклуватися та займатися вихованням дитини. Враховуючи, що дитина потребує постійного догляду через стан свого здоров`я, а відповідачка належних умов для цього надати не може, позивач змушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини із ним. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд прави за його відсутності, підтримав раніше наданий висновок. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . [PERSON] на час розгляду справи проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком, у квартирі, що на праві приватної власності належить матері позивача. Зазначені факти сторонами не оспорюються, а тому доказуванню не підлягають. За змістом висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, мати дитини не заперечує проти проживання сина з батьком, оскільки не може забезпечити йому належні умови проживання. Питання про визначення місця проживання дитини з батьком розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської міської ради. Комісія дійшла висновку, що оскільки батько дитини перебуває на військовій службі, то є недоцільним визначення місця проживання дитини з ним. Крім того, комісією встановлено відсутність між сторонами фактично спору щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі\~статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141\~СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Дослідивши долучені до матеріалів справи докази і заяви сторін, суд встановив, що між ними відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Так, провадження у справі було ініційоване батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає. При цьому, мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України, особа має право звернутися до суду, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed