Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-21 00:00:00

02 квітня 2024 року директор ТОВ «Факторинг партнерс» Сердійчук Я. Я. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Факторинг партнерс» заборгованість за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року у розмірі 38700 грн, судовий збір у розмірі 3028 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 13000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 жовтня 2020 року між ТОВ Укр Кредит Фінанс та [PERSON] за допомогою веб-сайту, який є сукупністю інформаційних та телекомунакаційних систем, в рамках яких реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, був укладений кредитний договір № 0520-2545, зі змісту якого вбачається, що договір разом із Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови, з якими позичальник був попередньо ознайомлений. За умовами кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту - 15000 грн.; строк кредитування 21 календарний день; процентна ставка - 2 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі та надав відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, а відповідач всупереч умовам договору порушив взяті на себе зобов`язання за договором та не повернув у повному обсязі кредит. 28 жовтня 2021 року між ТОВ Факторинг Партнерс та ТОВ Укр Кредит Фінанс укладений договір факторингу № 02/10/2021 про відступлення права вимоги за кредитними договорами. 09 листопада 2021 року між ТОВ Факторинг Партнерс та ТОВ Укр Кредит Фінанс підписаний Реєстр боржників № 1, відповідно до якого ТОВ Укр Кредит Фінанс передав на користь ТОВ Факторинг Партнерс своє право вимоги за кредитними договорами згідно реєстру, у тому числі за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року, позичальником за яким є відповідач. Станом на дату відступлення прав вимоги заборгованість за вказаним кредитним договором складала 38700 грн, з яких: 15000 грн прострочена заборгованість за кредитом, 23700 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Станом на 15 березня 2024 року відповідач продовжує не виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого права. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від суду від 08 квітня 2024 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. 22 квітня 2024 року на адресу суду засобами «Електронний суд» від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона не була ознайомлена з внутрішніми правилами надання послуг позивача, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Вказала, що у матеріалах, долучених до позовної заяви, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме ці Правила знав та розумів позичальник. Зауважила на тому, що паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частиною кредитного договору, з тих підстав, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору. Акцентувала увагу на тому, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що їй були перераховані кредитні кошти, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні документи, передбачені ст.ст. 22, 25 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію». На переконання відповідача, долучена до матеріалів справи копія листа-довідки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року є неналежним доказом. Щодо заявленого позивачем до стягнення розміру заборгованості зазначила, що вона не погоджувала жодного продовження визначеного строку кредитування чи інших умов. Вказала, що позивач, обґрунтовуючи розмір заборгованості у частині нарахування відсотків, посилається на положення п. 11 кредитного договору, за умовами якого позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитними коштами за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2 % за кожен день фактичного користування відповідною частиною суми кредиту. Разом з тим із розрахунку заборгованості не вбачається, що нарахування відбувалося відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України. Щодо вимог позивача в частині стягнення витрат на правничу допомог у розмірі 13 000 грн зазначила, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами своє право на стягнення з неї витрат на правову допомогу та її розмір. 22 квітня 2024 року на адресу суду засобами «Електронний суд» від відповідачки надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій просила суд застосувати положення ст. 257 ЦК України до позовних вимог та відмовити у задоволенні вимог позивача. 07 травня 2024 року на адресу суду від представника ТОВ «Факторинг партнерс» Сердійчук Я. Я. надійшли письмові пояснення, в яких зазначила, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 15000 грн; строк кредитування 21 календарних днів; процентна ставка -2 % в день. Відповідач у порушення умов договору взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим заборгованість відповідача за кредитним договором склала 38700 грн, з яких: 15000 грн прострочена заборгованість за кредитом, 23700 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Зауважила на тому, що відповідачка на підтвердження своїх доводів щодо неотримання коштів від позичальника не надала жодних доказів, які б свідчили про ненадходження грошових коштів на рахунок відповідача, у тому числі виписки по рахунку, а тому такі доводи відповідача є необґрунтованими. Разом з тим сторона позивача на підтвердження факту видачі кредиту надала довідку ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахунок 25 жовтня 2020 року на картку позичальника 516875*51 грошових коштів у розмірі 15\~000 грн. Зауважила на тому, що відповідачка отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, прийняла умови кредитного договору і погодилася з ними. Під час укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. З урахуванням того, що сторони досягнули згоди щодо істотних умов кредитного договору, принцип рівності сторін в договорі кредиту не порушено, а тому умови договору є обов`язковими для виконання сторонами, які його уклали. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року за клопотаннями представника позивача та відповідача витребувано у Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» належним чином засвідчені копії виписок по рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період з 25 жовтня 2020 року по 15 березня 2024 року; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» належним чином засвідчені копії первинних бухгалтерських документів щодо фактичного перерахунку кредитних грошових коштів за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] та виписку з банківського рахунку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» станом на дату фактичного перерахунку грошових коштів на користь [PERSON] за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року встановлено ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» строк для виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року про витребування доказів. Представник позивача ТОВ «Факторинг партнерс» Сердійчук Я. Я. у судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила розглядати справу за відсутності представника позивача. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд встановив, що 25 жовтня 2020 року між ТОВ Укр Кредит Фінанс і [PERSON] укладений кредитний договір № 0520-2545, за умовами якого кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплати нараховані кредитодавцем комісію та проценти за користування кредитом. Тип кредиту кредит. Положеннями п.2 Договору встановлений строк кредиту 21 день. Згідно з п.3.1. Договору термін платежу 14 листопада 2020 року, сума кредиту 15000 грн, нараховані проценти 6300 грн, разом до сплати 21300 грн. Відповідно до 4. Договору протягом строку кредиту фіксована процентна ставка складає 2 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховують з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна пільгова процентна ставка складає 730 %. Пунктом 9 Договору встановлено, що кредитодавець має право відмовитись від надання кредиту за умов та у порядку, встановлених чинним законодавством України та Правилами надання кредит споживчих кредитів, що затверджені кредитодавцем та діють на дату кредитного договору. За змістом п. 10 Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити комісію (у разі нарахування), проценти за користування кредитом та нараховану кредитодавцем неустойку (якщо таке буде) не пізніше терміну платежу шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитодавця у порядку, визначеному у Правилах. У п. 11 Договору визначено, що якщо кредитний договір не було пролонговано відповідно до п. 14 кредитного договору, у випадку неповернення суми кредиту у строк, встановлений пунктом 2 кредитного договору: п.11.1 позивальник сплачує кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2 % за кожен день фактичного користування відповідною частиною кредиту по дату фактичного повернення всієї суми кредиту включно. Річна відсоткова ставка за процентами за користування грошовими коштами складає 730 %. Максимальний сукупний розмір нарахованих процентів за користування грошовими коштами згідно даного пункту не може перевищувати 200 % від суми кредиту. За змістом п. 14 Договору позичальник має право пролонгувати договір на строк, що встановлений у п. 2 кредитного договору, на умовах, в порядку та у спосіб, що визначені Правилами, але не більше 4 пролонгації. На строк пролонгації процентна ставка складає 2 % від неповерненої суми кредиту за кожен день користування. У п. 16 Договору зазначено, що позичальник підтверджує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом кредитного договору та Правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги буз нав`язування її придбання. Вказаний договір підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) номер пароля А196. Умови кредитування відображені й в паспорті споживчого кредиту, який підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) номер пароля А196. Суд дійшов висновку, що між сторонами була досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у ТОВ Укр Кредит Фінанс виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів. Перерахування грошових коштів відповідачу за договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року у сумі 15 000 грн на платіжну картку № [NUMBER] підтверджується довідкою ТОВ "Укр Кредит Фінанс". Окрім того, з наданої 18 червня 2024 року АТ «Приват Банк» на виконання ухвали суду від 16 травня 2024 року виписки по рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період з 25 жовтня 2020 року по 15 березня 2024 року вбачається, що 25 жовтня 2020 року на вищевказану платіжну картку шляхом транзакції в системі LiqPay 1459477688 були перераховані грошові кошти у розмірі 15\~000 грн. Згідно з довідкою про укладений договір, наданою первісним кредитором ТОВ "Укр Кредит Фінанс", відповідно до якого надана фінансова послуга - кошти у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, станом на 09 листопада 2021 рік заборгованість [PERSON] становить 38700 грн, з яких: 15000 грн прострочена заборгованість за кредитом, 23700 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. 28 жовтня 2021 року між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ТОВ Факторинг Партнерс укладений договір факторингу № 02/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ "Укр Кредит Фінанс" передає (відступає) ТОВ Факторинг Партнерс свої права вимоги до боржників, а ТОВ Факторинг Партнерс набуває права вимоги ТОВ "Укр Кредит Фінанс" за кредитними договорами та передає ТОВ "Укр Кредит Фінанс" під відступлення права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки, встановлені цим договором. Відповідно до Витягу з реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 02/102021 від 28 жовтня 2021 року ТОВ Факторинг Партнерс отримало право вимоги до відповідача за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року у розмірі 38700 грн, з яких: 15000 грн прострочена заборгованість за кредитом, 23700 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За змістом вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк повернення грошових коштів, розмір процентів, умови кредитування. У нижньому рядку кредитного договору зазначено, що позичальник підписав вказаний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд зазначає, що відповідачка, підписавши договір, підтвердила те, що ознайомилася з текстом договору та Правилами, отримала всю необхідну інформацію, що забезпечує вірне розуміння змісту послуги та погодилася з умовами кредитного договору, у тому числі строку кредитування, розміру кредиту та процентів, порядком їх нарахування, була обізнана про реальну проценту ставку та орієнтовану загальну вартість кредиту. Твердження відповідачки про недоведеність перерахування їй кредиту, спростовуються наданою АТ КБ «ПриватБанк» випискою по рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період з 25 жовтня 2020 року по 15 березня 2024 року. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Верховний Суд підкреслив, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За вказаних обставин суд вважає встановленим факт укладення між відповідачем та ТОВ "Укр Кредит Фінанс", правонаступником якого є ТОВ «Факторинг партнерс», кредитного договору № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року з дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Суд також враховує, що відповідно до розрахунку заборгованості відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості за договором, зокрема 14 листопада 2020 року сплатила платіж у розмірі 6300 грн, тим самим вчинила дії, спрямовані на пролонгацію кредитного договору, що передбачено п. 14 Договору, отже визнала умови договору та виконувала свої зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 38700 грн, з яких: 15000 грн прострочена заборгованість за кредитом, 23700 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачка не виконала обов`язки, визначені п. п. 4, 10 Договору, здійснивши сплату за договором лише у розмірі 6300 грн. Після 14 листопада 2020 року відповідачка умови договору належним чином не виконувала, проценти за користування кредитом на 21 календарний день після закінчення попереднього строку оплати не сплачувала, а отже позивачем відповідно до умов п.11, п. 11.1 Договору станом 09 листопада 2021 року, тобто після спливу 21 дня, визначено заборгованість як «Прострочену». Перевіривши наведені розрахунки суми заборгованості, що заявлена до стягнення, а саме - простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 15 000 грн та простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 23700 грн, суд погоджується з ними, при цьому враховує, що позивачем у період з 02 лютого 2021 року і до 09 листопада 2021 року відсотки за користування кредитом не нараховувались, тобто була застосована пільгова відсоткова ставка 0 %. Як встановлено п.11, п. 11.1 Договору, якщо кредитний договір не було пролонговано відповідно до п. 14 кредитного договору, у випадку неповернення суми кредиту у строк, встановлений пунктом 2 кредитного договору: позивальник сплачує кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2 % за кожен день фактичного користування відповідною частиною кредиту по дату фактичного повернення всієї суми кредиту включно. За загальним правилом особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені нею індекс інфляції та проценти є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зокрема, проценти від простроченої суми зобов`язання забезпечують захист майнового інтересу кредитора, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Розмір таких процентів встановлено законом і становить три проценти річних від простроченої суми, але цей розмір може бути змінений за домовленістю сторін договору. Як вбачається з наданого розрахунку, з позивачем з 15 листопада 2020 року по 01 лютого 2021 року нараховано відповідачу відсотки за кожен день користування кредитним коштами, виходячи з розрахунку 2% за кожен день користування кредитом, тому суд робить висновок, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідачки 2 % від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідачка не надала даних, що свідчать про погашення заборгованості у добровільному порядку, не надала беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав її звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування позикою у повному розмірі не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. На підставі долучених до матеріалів справи доказів підтверджений факт відступлення права грошової вимоги ТОВ "Укр Кредит Фінанс" до ТОВ «Факторинг партнерс» до боржника [PERSON] за кредитним договором № 0520-2545 від 25 жовтня 2020 року. Відповідачка, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, просила суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як свідчать матеріали справи, датою звернення ТОВ «Факторинг партнерс» із даною позовною є 02 квітня 2024 року, а термін погашення кредиту у повному обсязі для відповідача настав 04 грудня 2020 року, тому початком перебігу позовної давності для позивача слід вважати 05 грудня 2020 року. Отже, позивач мав право пред`явити вимоги до відповідача про стягнення заборгованості до грудня 2023 року. За змістом ст.263 ЦК перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим ЗУ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). Згідно зі ст.267 ЦК заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Інститут позовної давності має на меті, зокрема гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Виходячи із\~взаємозв`язку норм\~права,\~які були\~прийняті органом\~законодавчої влади\~в Україні\~під час\~дії карантину\~та у період дії воєнного стану в Україні, та цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункти 12 та 19 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину та воєнного стану строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме - дату звернення ТОВ «Факторинг партнерс» із даною позовною заявою 02 квітня 2024 року та строк дії кредитного договору, який сплив 04 грудня 2020 року, суд встановив, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором за несвоєчасне погашення кредиту та сплати відсотків, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам у справі. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38700 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3028 грн. При визначенні розміру витрат за надану позивачу професійну правничу допомогу адвокатом суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно з якою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду договір № 15-02/2024 про надання правової допомоги від 15 лютого 2023 року, укладений між АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та ТОВ «Факторинг партнерс»; прайс-лист з переліком виду послуг та вартістю послуг; копію платіжної інструкції № 858 від 26 лютого 2024 року про сплату за надання правової допомоги відповідно до договору № 15-02/2024 про надання правової допомоги від 15 лютого 2023 року у розмірі 36000 грн; копію заявки на надання юридичної допомоги № 1157 від 22 лютого 2024 року вартістю 9000 грн; копію витягу з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 28 лютого 2024 року, відповідно до якого 2 години витрачено для надання усної консультації з вивченням документів, що становить 3000 грн, 3 години витрачено для складання позовної заяви, що становить 6000 грн. Суд враховує, що складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав додаткові джерела права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовує свої заперечення, справа розглядається у спрощеному провадженні, сторони у судове засідання не з`явилися, тобто, надання правничої допомоги ТОВ «Факторинг партнерс» адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» в даній справі зводилося до складання позовної заяви. Враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Факторинг партнерс» до 3000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved