Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] . Зазначає, що після його смерті відкрилась спадщина. До складу спадкового майна померлого входить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що у встановлений 6-ти місячний термін вона звернулася до Свалявської ДНК з метою прийняття спадщини після смерті дідуся. Однак, у зв`язку з тим, що покійним не було проведено первинну реєстрацію спірного будинку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, я немаю можливості оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі. Зазначила, що у спірному житловому будинку, на день смерті дідуся разом з ним проживали залучені у даній справі як треті особи, які не заперечують щодо реєстрації права власності на такий за нею. Тому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті дідуся, [PERSON] . Учасники в судове засідання не з`явилися. Подали заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.34-45, 54). Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «EASYCON» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є онучкою [PERSON] (а.с.9-13). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.08.2023 року, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №192 від 22.08.2023 року, проведений Свалявським відділом реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області (а.с.8). На день смерті останнього разом з ним в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані п`ятеро осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивачка, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян , що проживають в [ADDRESS] (а.с.16-19). Відповідно до Виписки з по господарської книги «Центру надання адміністративних послуг» Свалявської міської ради від 18 травня 2023 року №541, головою дворогосподарства за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.21). З технічного паспорту , інвентаризаційна справа №56/2024 від 04 березня 2024 року виготовленого ФОП [PERSON] вбачається, що житловий будинок зз господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] складається з : житлового будинку літера «А», гаража - «Б», сарая - «В», вбиральні - «Г», Колодязя - «І», Воріт з хвірткою - №- 1, Огорожі - №-2. Рік побудови спорудження - 1968 рік (а.с.23-30). Відповідно до\~Свідоцтва про\~забудову в\~сільських населених\~пунктів №277\~видане головою\~виконкому районної\~Ради депутатів\~трудящих.\~З вказаного\~документа вбачається,\~що забудовнику\~ [PERSON] в\~селі Лопушанка\~Мукачівського району Закарпатської області на виділено земельну ділянку під забудову площею 0,04 га на старому місці на підставі рішення Ради уповноважених колгоспу ім..Маяковського №7 від 27.04.1964 року. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому мукачівської районної Ради депутатів трудящих від 11 травня 1964 р. №197 за типовим проектом будівлі №0,2. Строк початку та закінчення будівництва з 1964 р, по 1968 р. (а.с.22). За приписами ч.2,3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15.01.1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). В пункті 3.1. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року викладеного пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказано, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, на час будівництва житлового будинку, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 року), реєстрація права власності на нього не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком №1 до згаданої Інструкції від 31.01.1966 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті ніким не оспорюється. \~ \~ \~ \~ Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За приписами ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За приписами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. З огляду на вищевикладене позов є обгрунтованим.

Outcome: approved