Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-14 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет захисту свого права на працю з вимогами визнати незаконним та скасувати наказ та Додаток до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ревізора [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача суму заробітної плати та інші виплати за період дії наказу та Додатку 1 до нього по дату поновлення дії трудового договору в сумі 306058,24 грн. Такі вимоги обґрунтовує тим, що з 24 жовтня 2014 року працював у відповідача на посаді ревізора, а згідно наказу від 18 серпня 2017 року переведений на посаду ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію рф проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів припинено простій, введений наказом №Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу, призупинено дію трудового договору між ревізором [PERSON] та АТ «Укрзалізниця» до припинення або скасування воєнного стану, починаючи з 30 червня 2022 року. Проте передбачених ст. 13 вказаного Закону підстав тимчасового призупинення дії трудового договору з нею не було, оскільки відсутні докази того, що на час видання наказу існували обставини, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором і посадовою інструкцією, тобто існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, зважаючи на те, що робоче місце позивача розташовано в місті Дніпро, де активні бойові дії не велися та не ведуться, вказана область не перебуває під окупацією і позивач готова була працювати, про що у колективних зверненнях повідомлявся відповідач, проте жодних дій відповідача, спрямованих на поновлення робочого процесу щодо трудового договору не вживалось і не вживається, та ,відповідно, заробітну плату вона не отримує. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 05 грудня 2023 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином (т.1 а.с.124). 02 січня 2024 року від представника відповідача АТ «Укрзалізниця» Киливніка Р.С. засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, в якому на спростування доводів позивача наведені аргументи пропуску строку звернення до суду з цим позовом, передбаченого ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній на день подання позову. Більш того, заявлені позовні вимоги та обставини цієї справи тільки опосередковано можуть стосуватися порушення законодавства про оплату праці. При цьому, першою позовною вимогою є скасування наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, щодо якої нормою ст. 233 КЗпП України навіть у попередніх редакціях не було встановлено права безстрокового звернення до суду, а отже, представник відповідача вважає, що застосовним є загальний строк звернення у три місяці. Позивачу щонайменше з 22 липня 2022 року відомо про видання оскаржуваного наказу, а отже в розумінні ст. 233 КЗпП України позивач знав про порушення його права як підставу для звернення до суду та відліку строку для такого звернення. Окрім цього, на електронну адресу [PERSON] щомісячно під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» направлялися розрахункові листки, в тому числі за червень 2022 року по липень 2022 року. Із розрахунків заробітної плати вбачається, що з в червні та липні 2022 року позивач не отримувала заробітну плату: у графі «вид нарахування» за кодом «816» зазначено найменування виду нарахування - «Призуп.дії трудового договору, «сума» - не заповнена. Таким чином, позивач, починаючи з червня 2022 року не отримував заробітної плати, очевидно, що останній мав інтерес щодо цієї події і міг його задовольнити через ознайомлення з розрахунковими листами, що направлялися йому на електронну адресу. З огляду на те, що рішення про призупинення дії трудового договору позивач вважає незаконним, підстави для звернення до суду, які становлять собою предмет судового розгляду у цій справі, існували та були відомі позивачу з травня 2022 року. Таким чином на підставі\~ст.\~233\~КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду для позивача сплинув, а подання позовної заяви більше ніж через рік є порушенням строку та підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо законності наказу про призупинення дії трудового договору представник відповідача посилається на те, що Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно із затвердженими наглядовою радою (комітетом з аудиту) планами внутрішніх аудитів. Однак, листом від 07 листопада 2022 року за вих. № АЦКС-07/59 повідомлено, що станом на дату видачі такого листа плати внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувались, тобто фактично функціонування Департаменту внутрішнього аудиту та контролю було зупинено. У зв`язку із збройною агресією з боку рф та на підставі Указу президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 та внесення змін в чинне законодавство обсяг господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року. Так, наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку 1.\~Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», викладено у новій редакції та згідно з Додатком 1, ревізору [PERSON] встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 25 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року. В подальшому, наказом від 11 липня 2022 року № Ц-42/38 внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2024 року № Ц-42/38 «Про запровадження режиму простою», викладено у новій редакції та згідно з Додатком 1, ревізору [PERSON] встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 25 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року до 30 квітня 2022 року, з 01 травня 2022 року до 09 травня 2022 року. Отже, вказаним підтверджується, що [PERSON] є працівником Департаменту внутрішнього аудиту і контролю АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв`язку із збройною агресією рф проти України. Відповідно позивач не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки. Водночас тимчасове переведення позивача на іншу роботу було неможливим. Наведене додатково свідчить, що підставою для призупинення дії Трудового договору стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачу, що в свою чергу, виключає можливість виконання ним роботи. Щодо позовної вимоги про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача суми заробітної плати представник відповідача зазначає, що згідно вимог ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а тому, враховуючи, що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні та стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору не передбачено жодною нормою чинного законодавства. Період часу з 04 травня 2022 року (дата винесення оскаржуваного наказу) не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки якби з позивачем не було призупинено дію трудового договору, він все одно не працював би, а перебував у простої і отримував дві третини встановленого йому посадового окладу, а не середній заробіток. На спростування розрахунку позивача представник відповідача навів норми Порядку КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, відповідно до якого, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Враховуючи обставини справи та призупинення строку дії трудового договору з позивачем такими двома місяцями, що передували, є лютий та березень та середньоденна заробітна плата позивача за ці місяці складає 684,34 грн. При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП середній заробіток за час вимушеного прогулу не може бути більше ніж за один рік. Тобто, враховуючи імперативну норму закону та припускаючи факт вимушеного прогулу позивача, стягнення заробітної плати у зв`язку з призупиненням дії трудового договору є можливим не більше ніж за один рік, тобто з 03 червня 2022 року по 03 червня 2023 року. За таких обставин, враховуючи вищевикладені обставини, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю (а.с. 128-140 том № 1). 25 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від позивача надійшла відповідь на відзив, в яких на спростування доводів відповідача зазначається, що на момент видачі відповідачем оспорюваного наказу, яким призупинено дію трудового договору з позивачем, ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Так, наказом від 24 лютого 2022 року в АТ «Укрзалізниця» введено простій певним працівникам, в тому числі позивачу, про який позивач дізналася в телефонному режимі. В той же час, оскаржуваний наказ № 483/ос від 04 травня 2022 року роботодавцем [PERSON] жодним чином не доводився, що підтверджується додатками, долученими відповідачем до відзиву, зокрема доданий наказ не містить підпису позивача про ознайомлення, відправлення цього наказу засобами поштового зв`язку чи іншим способом не здійснювалось. Про дійсне існування такого наказу позивачу стало відомо після надходження відповіді від АТ «Укрзалізниця» 27 жовтня 2023 року на його особисту заяву з долученими копіями документів, у тому числі і оскаржуваного наказу. В подальшому наказом № 30 жовтня 2023 року № 2015/ос з 01 листопада 2023 року його звільнено з займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. Отже, на думку позивача, про дату обізнаності позивача про порушення його права свідчать, зокрема: копія відповіді від АТ «Укрзалізниця» від 27 жовтня 2023 року на заяву з долученими копіями документів, у тому числі й оскаржуваний наказ (вперше дізналася про наявність та зміст такого наказу) та наказ № 1831/ос від 26 вересня 2023 року про призупинення трудового договору (контракту). Окрім цього, позивача посилається на те, що оскаржуваний наказ видано ще й в період дії карантину, тоді як п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України закріплено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби «Covid-19», строки, визначені ст. 233 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Натомість, 30 червня 2023 року карантин скасований, проте позовна заява від 01 грудня 2023 року подана в тримісячний строк з дня отримання оскаржуваного наказу, з огляду що позивача вважає, що ним не пропущений строк звернення до суду із зазначеною позовною заявою. Також позивача зазначає, що колективні звернення підтверджують необізнаність працівників з питаннями трудових відносин та відсутність у них документів, що безпосередньо їх стосуються, у тому \~ \~ \~ \~числі і оскаржуваного \~ \~ \~ \~наказу, яким призупинено дію трудового договору, а направлення електронний листків розрахунку по заробітній платі не можуть свідчити про ознайомлення працівника зі змістом оскаржуваного наказу, як і не може свідчити про пропуск строків позовної давності позивачем. Також загальновідомою обставиною є те, що АТ «Укрзалізниця» ні на день не зупиняло свою роботу, а отже не існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, чим спростовуються тому доводи відповідача про законність наказу про призупинення дії трудового договору. Посилання відповідача на неможливість забезпечити позивача роботою та неможливість перевести на іншу роботу не підтверджено жодними доказами. Незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати та отримувати заробітну плату, тому на відповідача покладено обов`язок відшкодувати середню заробітну плату за час дії незаконного наказу, а отже доводи відповідача щодо покладення обов`язку на державу, що здійснює збройну агресію, в даному випадку є безпідставними. При обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку представник позивача вважає, що слід застосовувати положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України за аналогією закону, посилаючись на ч. 9 ст. 10 ЦПК України. (а.с. 1-12 том № 2). 05 лютого 2024 року від представника відповідача АТ «Укрзалізниця» Киливніка Р.С. надійшли заперечення на відповідь на відзив, де на спростування доводів позивача наведені міркування про помилкове застосування позивачем норми матеріального закону ст. 233 КЗпП України та поширення на спірні правовідносини норми в редакції Закону на час звернення із позовом, а не на час видання спірного наказу, у зв`язку з чим представник відповідача наполягав на застосуванні наслідків пропуску строку звернення з позовом до суду. Оскільки строк звернення до суду почався з 22 липня 2022 року, а саме з дати складання позивачем заяви з проханням поновити дію його призупиненого договору. Закінчився цей строк через три місяці, тобто в жовтні 2022 року, і відповідно до п. 1 Глави ХІХ КЗпП України був продовжений на період дії карантину до 30 червня 2023 року. Таким чином, звернутися до суду з позовом у цій справі позивач мала право до 24:00 год. 30 червня 2023 року, натомість позовна заява складена 01 грудня 2023 року. Представник відповідача також посилається на те, що відсутність окремої для позивача причини неможливості виконання роботи не є підставою вважати призупинення дії договору необґрунтованим або невиправданим. Для перевірки законності призупинення дії трудового договору необхідним і достатнім є встановлення факту того, чи мав місце вплив військової (збройної) агресії на діяльність роботодавця, чи такого впливу роботодавець не зазнав. Більш того, представник відповідача посилається на те, що норма ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містить гіпотези у її складі про необхідність встановлення факту неможливості дистанційної форми роботи, скорочення тривалості робочого часу або неможливості переведення на іншу роботу як передумови видання наказу про призупинення дії трудового договору. Представник відповідача вказував на безпідставність застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України до спірних правовідносин, оскільки законодавством передбачено право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому, право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не передбачене, що свідчить про відсутність права працівника на таку виплату. Крім цього, у відповідності до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. (а.с. 73-79 том № 2). 04 березня 2024 року позивач подав заяву про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, з тих підстав, що копію оспорюваного наказу позивач фактично отримав та дізнався про підстави та фактичний зміст лише з відповіді АТ «Укрзалізниця» від 27 жовтня 2023 року, тоді як з цим наказом позивача не знайомили, копію не вручали, ні під підпис, ні у будь-який інший спосіб. Крім того, оскаржуваний наказ виданий під час дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «Covid-19», що скасований 30 червня 2023 року, після чого позивач 01г рудня 2023 року, тобто протягом трьох місяців з дня отримання наказу подав позов. Крім того, на момент видачі оспорюваного наказу, яким призупинено дію трудового договору з позивачем (04 травня 2022 року) ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про працю не обмежувався будь-яким строком. 04 березня 2024 року представник відповідача подав письмові пояснення, а 30 квітня 2024 року заперечення на заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, в яких наголошував на відсутності порушень з боку відповідача при винесенні оскаржуваного наказу та відповідність дій ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», наголошуючи на тому, що позивач жодного разу не звертався до відповідача з вимогу надати йому відповідний наказ, проте регулярно звертався із колективними зверненнями, виявляючи повну обізнаність про наявність такого наказу, тому представник позивача вказував на пропуск строку звернення до суду з цим позовом без поважних причин. Ухвалою Кіровського районного суду від 26 березня 2024 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача АТ «Укрзалізниця» Говорової А.І. про зупинення провадження у зазначеній цивільній справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, тобто до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 757/17315/22-ц, з підстав того, що в остання не перебуває на розгляді палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду у розумінні вимог ст. 403 ЦПК України (а.с. 29, 30-31 том № 1). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позову з наведених у заявах по суті справи підстав. Суд, заслухавши думку позивача та представників сторін, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 23 жовтня 2014 року [PERSON] працював на посаді ревізора відділу внутрішнього аудиту та контролю за дотриманням податкового законодавства служби контролю та внутрішнього аудиту ДП «Придніпровська залізниця» на час відсутності основного працівника. 06 травня 2015 року позивач переведений ревізором відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю структурних підрозділів служби контролю та внутрішнього аудиту ДП «Придніпровська залізниця», що з 01 грудня 2015 року реорганізовано шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Придніпровська залізниця». 01 грудня 2016 року позивач переведений на посаду ревізора відділу внутрішнього аудиту управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця». Наказом № 2014/ос від 18 серпня 2017 року позивач з 21 серпня 2017 року переведений на посаду ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» (з 31 жовтня 2018 року «АТ Укрзалізниця»), що підтверджується відповідними наказами та трудовою книжкою, долученою до матеріалів справи в копії (т.1 а.с.13-19). Згідно підпункту 4.1.1 пункту 4.1 Регламенту організації та проведення внутрішнього аудиту та контролю в ПАТ «Укрзалізниця», введеного в дію наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.06.2018 №401, поточні аудити здійснюються на підставі піврічних планів проведення аудиту, а також за окремим дорученням голови правління Товариства (том\~1\~а.с.\~179-192). Наказом №Ц-42/6-В від 24 лютого 2024 року для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни, чого було складено Акт простою від 24 лютого 2022 року, згідно якого з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі (а.с. 27-28, 29 том № 1). Згідно витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою». Згідно додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В) [PERSON] встановлено режим простою 24.02.2022-28.02.2022, 01.03.2022-31.03.2022 (т.1 а.с. 30, 31). Згідно витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» від 11.07.2022 № Ц-42/38-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою». Згідно додатку 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/38) [PERSON] встановлено режим простою 24.02.2022-28.02.2022, 01.03.2022-31.03.2022, 01.04.2022-30.04.2022, 01.05.2022-09.05.2022 (т.1 .с. 34-35). Згідно даних наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до\~ Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022\~воєнного стану,

Outcome: partial