Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

11.05.2023 представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя просив виділити [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] компенсацію замість частки останнього у спільному майні подружжя у розмірі 1\\2 вартості квартири у сумі 151\~620 грн, а також просив стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову представник позивача покликався на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 15.07.2017, а рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03.04.2023 шлюб між сторонами було розірвано. Дітей у даному шлюбі сторони не мають. Під час спільного проживання, а саме 09.07.2021 сторонами на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] . Власником даної квартири зазначено [PERSON] (частка 1/1). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість спірної квартири становить 303 240,40 грн. Спірна квартира знаходиться у непридатному для проживання стані (квартира після пожежі) та потребує проведення капітального ремонту, що у свою чергу потребує значних вкладень коштів. У добровільному порядку позивач позбавлений можливості провести поділ майна, оскільки відповідачка відмовляється продати квартиру та розділити гроші між сторонами. Остання заявляє бажання залишити квартиру собі. Така позиція [PERSON] суперечить інтересам позивача, який, вкладаючи за час проживання спільні сімейні кошти, позбавлений можливості отримати половину вартості квартири для подальшого придбання собі у власність окремого житла. З огляду на зазначене, [PERSON] ставить вимогу про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, просить виділити [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] та стягнути з неї в його користь компенсацію взамін його частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 вартості квартири, що становить 151 620,2 грн. Ухвалою від 16.05.2024 відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.07.2024 представником відповідачки було подано заяву про визнання позову в повному обсязі, де зокрема зазначено, що [PERSON] зобов`язується сплатити половину вартості частки квартири [ADDRESS] у сумі 151\~620, 20 грн. 01.07.2024 сторони у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про розгляд даної справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у їхній відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Представник відповідачки та відповідачка у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, проте у заяві від 01.07.2024 просили розгляд справи провести без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 08 липня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 01 липня 2024 року, датою ухвалення рішення є саме 08 липня 2024 року в силу ч. 5\~ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2017 та рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03.04.2023 шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 8-9). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2021, який був посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. та зареєстрований у реєстрі за №1059, [PERSON] придбала квартиру у [ADDRESS] за 303\~241 гривень (а. с. 10-11). Із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02.07.2021 встановлено, що вартість квартири у [ADDRESS] становить 303\~240, 40 грн (а. с. 12). Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.07.2021 квартира у [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності (а. с. 13). Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації» було виготовлено на замовлення [PERSON] технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] (а. с. 14-16). Позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, виділити [PERSON] у власність дану квартиру та стягнути з неї в його користь компенсацію за його частку, що становить 151 620,20 грн. Відповідачка дані позовні вимоги визнає, із запропонованим поділом спільного майна подружжя згідна. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статей\~15,\~16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3\~ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч. 1 ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~з ст.\~68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1\~ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, 09.07.2021 уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого придбала спірну квартиру. Відтак, спірна квартира була придбана сторонами у шлюбі, що сторонами визнається та неоспорюється. За наведених обставин справи суд дійшов до висновку, що спірну квартиру сторонами придбано в інтересах сім`ї за спільні кошти, а тому її слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , при чому кожному з подружжя на праві власності належить по 1/2 її частини. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~369\~ЦК України\~співвласники майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання\~майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Ст. 372 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом .\~У разі\~поділу майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За\~рішенням суду\~частка співвласника\~може бути\~збільшена або\~зменшена з\~урахуванням обставин,\~які мають\~істотне значення. У\~разі поділу\~майна між\~співвласниками право\~спільної сумісної\~власності на\~нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина\~та чоловік\~не домовилися\~про порядок\~поділу майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 зазначила, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б)\~якщо позивач\~(один\~із подружжя\~чи колишній\~чоловік,\~колишня дружина)\~таку вимогу\~не заявив\~(а\~вимагає,\~наприклад,\~поділити неподільну\~річ шляхом\~виділення її\~у власність\~відповідача та\~стягнення з\~нього грошової\~компенсації замість\~частки позивача\~у праві\~спільної сумісної\~власності на\~цю річ),\~то підстави\~для внесення\~ним відповідної\~суми коштів\~на депозитний\~рахунок суду\~відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.» Враховуючи те, що відповідачка визнає належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не заперечує щодо запропонованого позивачем варіанту поділу спільного майна подружжя і погоджується на сплату їй грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, суд\~\~дійшов до висновку,\~\~що\~\~вказана квартира підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачці спірної квартири з визнанням за нею права власності на цю квартиру та із стягненням з відповідачки на користь позивача 1/2 її вартості, що за даними останнього звіту про оцінку становить 151\~620, 20 гривень. Вирішуючи питання що розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Суд вирішує питання судових витрат на підставі ч. 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, де зазначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відтак, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно з квитанцією від 11.05.2024, а решту суми судового збору необхідно стягнути з відповідачки в користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved