Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

1.Позиція позивача. 01 лютого 2024 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким [PERSON] просить: - розірвати шлюб між нею та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №20, від 03.02.2017 року; - дитину - [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що між позивачем та відповідачем 03.02.2017 Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №20. Від шлюбу подружжя має дитину - [PERSON] , [INFO] . Приводом для розірвання шлюбу є те, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, фактично разом не проживають з березня 2022 року. Майнові спори між позивачем та відповідачем відсутні. Після розірвання шлюбу дитина буде проживати із позивачкою. На теперішній час син проживає з матір`ю. Між батьками відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, а тому позивач має намір просити суд зазначити в рішенні суду про залишення сина проживати з нею. Батько має намір після відкриття провадження надати до суду свою згоду з розірванням шлюбу, а також згоду на залишення сина проживати з матір`ю. Адвокат Переверзев І.В. подав заяву про зміну предмету позову. Зазначив, що дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень позивачка не може забезпечити самостійно, тому батько, який є працездатним, зможе сплачувати аліменти в сумі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу). Відповідач інших осіб на утриманні не має, а тому він може сплачувати аліменти у вказаному розмірі. Просить розглядати позовні вимоги в наступній редакції: -Розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №20 від 03.02.2017р. -Дитину: [PERSON] , [INFO] - залишити проживати з матір`ю. -Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. 2. Позиція відповідача. Адвокат Пономарьов А.А., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , заявив про повне визнання позову та просить суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, а саме: - розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №20 від 03.02.2017 року; - дитину - [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частик з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Наслідки визнання позову відповідачу відмові та зрозумілі. 3. Заяви (клопотання) учасників справи. Адвокат Переверзев І.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , подав до суду заяву, у якій зазначив, що враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, відсутність будь-яких спірних питань щодо позовних вимог та їх обґрунтувань, просить розглянути справу за відсутності позивачки та її представника, на задоволенні позову наполягає. Адвокат Пономарьов А.А., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суду заяву, у якій заявив про повне визнання позову та просить суд ухвалити рішення про повне задоволення позовних вимог. 4. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 01 лютого 2024 року адвокат Переверзев І.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , через систему «Елетронний суд» до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області подав позовну заяву про розірвання шлюбу (а.с. 1-3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2024 року цивільну справу передали до провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 21). 01 лютого 2024 року до Департаменту соціальної політики Кам`янської міської ради було направлено запит щодо надання інформації фактичного місця проживання [PERSON] (а.с. 23). 12 лютого 2024 року адвокат Переверзев І.В. через систему «Електронний суд» подав клопотання, у якому зазначив, що в позовній заяві було помилково зазначено , що сторони фактично разом не проживають з березня 2022 року. Сторони фактично разом не проживають з 07 квітня 2018 року (а.с. 24). 12 лютого 2024 року адвокат Переверзев І.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про зміну предмету позову (а.с. 29-30). 19 лютого 2024 року на електронну пошту суду від Департаменту соціальної політики Кам`янської міської ради надійшла відповідь щодо перевірки статусу ВПО [PERSON] (а.с. 36). 19 лютого 2024 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 37). 01 березня 2024 року адвокат Пономарьов А.А. подав до суду заяву про визнання позову (а.с. 44). 06 березня 2024 року адвокат Переверзев І.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позову наполягає (а.с. 46). 28 травня 2024 року адвокат Переверзев І.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про відвід судді (а.с. 58-59). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2024 року заяву про відвід судді передано до провадження судді Похваліти С.М. (а.с. 60). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року в задоволенні заяви адвоката Переверзева І.В. про відвід судді - відмовлено (а.с. 61-62). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 5. Фактичні обставини встановлені судом. Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі з 03 лютого 2017 року, зареєстрованому Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 20. Дошлюбним прізвищем позивача - [PERSON] є « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Подружжя має малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 171 (а.с. 8 а). Спору про поділ майна сторони не мають. Як встановлено, сторони припинили подружні стосунки з 07 квітня 2018 року. Приводом для розірвання шлюбу є те, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. 6. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як вбачається із встановлених обставин спору, примирення між сторонами не є доцільним. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно з ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. При цьому, як вбачається з роз`яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.8 Постанови від 21грудня 2007 року N11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Для захисту інтересів неповнолітніх дітей суд має перевірити зміст письмових договорів, які подружжя подає під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. , відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.Дана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалась правом та звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, наполягає на розірванні шлюбу. Як встановлено судом, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. Збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідач, в свою чергу визнав позовні вимоги, в повному обсязі, вважає, що збереження шлюбу та подальше перебування у шлюбі не можливим. Приймаючи до уваги позиції сторін, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого дана вимога підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів. Відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі у тому числі щодо стягнення з нього, [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. Суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, тобто наявні передбачені ст.180 СК України підстави для стягнення аліментів. Щодо вимог про залишення проживання дитини з матір`ю, суд виходить з наступного. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як встановлено, сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с. 8а), який є малолітнім. При зверненні із позовом, з боку позивача заявлено про те, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з нею, проте жодного належного та допустимого доказу про фактичне проживання дитини із позивачем, на час розгляду справи сторонами не подано, як і не надано відомостей чи наявне зареєстроване місце проживання у малолітньої дитини. Звертаючись із заявою про зміну предмету спору від 12.02.2024 року з боку позивача та представника позивача, додаткових доказів не до справи на обґрунтування заявлений вимог не подано. Проте враховуючи позицію як позивача так і відповідача, і те що сторони не мають спору щодо місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , судом вирішено спір про стягнення аліментів. Але в межах вимог про залишення проживання дитини із матір`ю, судом враховується, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Тобто у разі наявності спору між батьками, суд вирішує між ними спір, що узгоджується із приписами ст. 2, 4 ЦПК України. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, - Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто судом розглядаються справи у разі наявності спору між сторонами. Крім іншого, судом враховується, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. А тому, в залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що дитина з малолітнього віку проживає разом з позивачкою, як заявлено за змістом позову самим позивачем, та що визнано відповідачем. Сімейним кодексом України не передбачено залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Так, у своїй Постанові Верховний Суд від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, вказав, що «…за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу…». Таким чином, виклав свою думку щодо можливості, а не обов`язковості ухвалення рішень з питань залишення дитини з одним із батьків, проте, для вирішення цього питання підлягають також застосування і норми СК України, в тому числі і ч. 4 ст. 19 СК України, якою передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Так при зверненні із позовом, позивачем не заявлено для участі у справі відповідний Орган опіки та піклування, в якості 3-ої особи, ні на стороні позивача, ні на стороні відповідача. Крім іншого, позивач до заяви у разі спору щодо місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло, тощо. Як вбачається зі змісту позову, та доданих до нього доказів, матеріали справи не містять необхідних даних, для вирішення заявленої позовної вимог про залишення проживання дитини із матір`ю, а тому враховуючи процесуальну поведінку сторін, їх вільність у збиранні та поданні доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, суд виходить із тих доказів які подані позивачем та перебувають у справі. На підставі зазначеного, суд вважає, що за відсутності сторін під час розгляду справи, так як останні подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, так і відсутності доказів на підтвердження заявлених вимог в цій частині, не можливим встановити фактичні данні в порядку визначеному СК України, ЦПК України. А тому в цій частині заявлених позовних вимог, не зважаючи на визнання позовних вимог відповідачем вцілому, без встановлення фактичних даних та дослідження належних і допустимих доказів, позовна заява не може бути задоволена. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, судом враховується що при зверненні із позовом [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією ID № 9950-0444-1082-1179 від 01 лютого 2024 року. Відповідачем до розгляду справи по суті визнано позовні вимоги заявлені позивачем вцілому. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також, частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А тому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», з державного бюджету на користь [PERSON] підлягає поверненню 50 % від сплаченого ним судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, що дорівнюють 605 (шістсот п`яти) гривням 60 копійкам. Щодо іншої частини понесених судових витрат, то згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з врахуванням приписів ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судові витрати які підлягають розподілу між сторонами в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, як 50 % від сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, також дорівнюють 605 (шістсот п`яти) гривням 60 копійкам, та підлягають покладенню на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто по 302 (триста дві) гривні 80 копійок на кожного зі сторін. А тому з відповідача - [PERSON] на користь позивача - [PERSON] підлягає стягненню у відшкодування понесених позивачем витрат сума у розмірі 302 (триста дві) гривні 80 копійок. Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial