Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір №б/н від 18 грудня 2021 року, алефактично перемовини та договірні відносини розпочались ще 20 жовтня 2021 року, таза умовами договорупредметом є виготовлення кухні на загальну суму 189\~000 грн. Порядок розрахунків передбачав передплату в день укладення договору в розмірі 140\~000 грн., та на виконання умов договору він частинами здійснив передплату на загальну суму 194\~060 грн., оскільки за домовленостями, окрім кухні, замовлялись кран, стільниця, і після подорожчання матеріалів робилась доплата по договору. Відповідно до умов договору термін передачі готових меблів складав 45 робочих днів, тому з серпня 2022 року він почав неодноразово телефонувати відповідачу, який обіцяв все зробити на вересень-листопад 2022 року. Однак в лютому 2023 року вінпочав вимагати повернення грошових коштів, а відповідач пообіцяв частинами повернути їх і здійснив два платежі на картку 08 квітня 2023 року на суму 10\~000 грн. та від 02 травня 2023 року на суму 10000 грн. Станом на 05 червня 2023 року він не отримав замовлений товар за договором та грошові кошти у розмірі решти передплати у повному обсязі, оскільки відповідач відмовляється виконати свої зобов`язання за договором, тому заборгованість відповідача складає 174\~060 грн. 05 червня 2023 рокувін направив претензію на адресу відповідача з вимогою здійснити повернення решти передплати за договором протягом 7 робочих днів з дати її отримання в розмірі 174\~060 грн., але претензія не була отримана відповідачем та була повернута за збігом строків зберігання.Зазначає, що від відповідача також надійшли грошові кошти в розмірі 10\~000 грн. 12 червня 2023 року, 13 липня 2023 року, 11 серпня 2023 року, та станом на момент подання позовної заяви відповідач повернув загалом 50 000 грн. Тобто, станом на 28 серпня 2023 року він не отримав ні свій товар за договором від 18 грудня 2021 року, ні грошові кошти у повному обсязі передплати, чим відповідач грубо порушив свої зобов`язання за договором. Відповідачем не виконано умови договору від 18 грудня 2021 року, що дає право йому вимагати від відповідача розірвання договору від 18 грудня 2021 року і повернення грошових коштів в сумі 144\~060 грн., що складається із суми передплати, у відповідності до п. 3.1. договору, яка здійснена позивачем в повному обсязі з метою виконання умов договору з урахуванням повернутих виробником 50\~000 грн. Крім того, є необхідність стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочки договору, від загальної вартості замовлення, за якою протермінована поставка, за кожний день прострочки, але не більше загальної суми договору: за договором від 18 грудня 2021 року, що становить 194 060 грн. з урахуванням оплати частинами, виходячи з розрахунку: пеня в сумі 62 360,36 грн., індекс інфляції, що становить 8 427,39 грн., 3% річних, що складає 3 789,98 грн. Вважає, що дії відповідача є незаконними та протиправними, що полягають у грубому невиконанні своїх обов`язків за договорами, порушенні норм діючого законодавства України, саме внаслідок порушення його прав такими діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягала у спричиненні моральних і душевних страждань, хвилювань, яку він оцінює в 5\~000 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив розірвати договір від 18 грудня 2021 року між ним та ФОП [PERSON] ; стягнути з відповідача на його користь сплачену переплату за договором в сумі 144 060 грн., пеню в сумі 62 360,36 грн., індекс інфляції в сумі 8 427,39 грн., 3% річних у сумі 3 789,98 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08вересня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представником відповідача [PERSON] до суду було надано відзив на позовну заяву, який було подано з пропуском встановленого судом строку, та прийнято лише в якості письмових пояснень, в яких зазначено про те, що відповідач з позовними вимогами частково не згоден, а саме в частині стягнення пені в сумі 62 360,36 грн., індексу інфляції в сумі 8 427,39 грн., 3% річних в сумі 3 789,98 грн., в обґрунтуванні зазначивши, що відповідач визнає, що уклав договір з позивачем та отримав попередню оплату від позивача в розмірі 194\~060 грн. Через новорічні свята та після введення в Україні воєнного стану у зв`язку із збройною агресією російської федерації поставка матеріалів і виконання замовлення в повному обсязі стало неможливим, тому відповідач намагався повернути грошові кошти позивачу за можливості. Строк дії договору зазначений 18 грудня 2022 року, а тому нарахування штрафних санкцій з 18 грудня 2022 року є безпідставним.Претензія від 05 червня 2023 року містила грошову вимогу щодо повернення коштів відповідачем протягом 7 днів з моменту її отримання, а відповідач претензію не отримував, та оскільки вказана претензія направлена позивачем 09 червня 2023 року, і з урахуванням розумних строків на її доставку (7-10 днів) та строків на виконання зобов`язання, то нарахування інфляційних та 3% річних можливо не раніше 26 червня 2023 року. Зазначає, що позивач вимагає розірвати договори дія яких скінчилася, а при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Посилається на те, що неможливо визначити з чого складається сума гонорару адвоката у зв`язку з відсутністю документа погодженого сторонами щодо ціни договору. Представником позивача [PERSON] сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в обґрунтування зазначивши, що дія договору не скінчилась, оскільки в договорі чітко зазначено п. 6.2 «договір вважається виконаним з моменту отримання товару замовником». Оскільки замовник не отримав свій товар, а тому дія договору досі не втратила свою чинність, і тому розрахунок штрафних санкцій є цілком вірним та обґрунтованим, який відповідає положенням ст. 625 ЦК України. Пеня, індекс інфляції та 3% річних нараховані відповідно до норм Цивільного кодексу України і застосовуються через порушення договірних відносин. В претензії вимагалась саме поставка товару, адже позивач до останнього сподівався на мирне вирішення конфлікту шляхом проведених переговорів, проте марно. Стосовно договору від 18 грудня 2021 року, то відповідно до п. 6.1 договору, термін його дії з 18 грудня 2021 року по 18 грудня 2022 року, а пункт 6.2 договору встановлює, що договір вважається виконаним з моменту отримання товару замовником. Товар за договором виробником не поставлений замовнику, позивач не отримав товар, тому договір чинний на сьогоднішній день, і замовник бажає його розірвати в судовому порядку. Окрім того, представником відповідача зазначено про два договори, хоча позовні вимоги стосуються лише одного договору та від іншої дати аніж та, що зазначена у відзиві. Дії відповідача є незаконними та протиправними, що полягають у грубому невиконанні своїх обов`язків за договорами, порушенні норм діючого законодавства України, саме внаслідок порушення прав замовника такими діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у спричиненні особисто замовнику моральних та душевних страждань, хвилювань. Оскільки позивач не мав змогу мешкати у власному помешканні через відсутність в ньому життєво необхідної меблі, і через це змушений терпіти неподобства, витрачати свої нервові клітини на хвилювання з цього приводу, внаслідок чого він поніс додаткові непередбачені витрати, через стрес у позивача порушився сон, змінюється тиск та серцебиття, він приймає заспокійливі таблетки і не може спокійно працювати, адже його думки постійно про відсутність замовлених меблів та неповернення його коштів у повному обсязі.Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Умовами договору про надання правової допомоги сторони погодили, що за надання послуг адвокатом відповідно до договору клієнт сплачує адвокату фіксовану винагороду у розмірі 15 000 грн. Розрахунок суми витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи складає: усна консультація клієнта, узгодження правової позиції (1 година роботи адвоката) 1 200 грн.; збір доказів (1 година роботи адвоката) 800 грн.; перевірка та підготовка документів (2 години роботи адвоката) 1000 грн.; підготовка та подання позовної заяви (4 години роботи адвоката) 3 000 грн.; підготовка та подання відповіді на відзив 1\~000 грн.; участь в судових засіданнях 6\~000 грн.; гонорар за складність справи 2\~000 грн., а загалом на суму в розмірі 15\~000 грн. 12 лютого 2024 року у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом на місці ухвалено відмовити у залученні відзиву та прийнято відзив, відповідь на відзив в якості письмових пояснень, а також закрито підготовче судове засідання з призначенням до розгляду справи по суті. Представник позивача [PERSON] сформувала в системі «Електронний суд» клопотання в якому просила провести засідання за її відсутності, підтримала позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на те, що всі сторони вже подали всі свої заяви та клопотання, доводи і міркування, вже опитали відповідача всудовому засіданні, нових додаткових доказів немає, все з`ясовано та досліджено. Також зазначила, що відповідач так і не надав обіцяний проект мирової угоди, а тому просила завершити судовий розгляд та перейти до ухвалення судового рішення у справі. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності відповідача, підтримала доводи та заперечення на позовну заяву, які надані нею під час розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18 грудня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір №б/н (а. с. 13-15). Також судом встановлено, що відповідно до п. п. 1.1., 1.2., 2.1., 3.1. вказаного договору виробник власними силами або з залученням третіх осіб зобов`язується виконати роботи з моделювання, дизайну та зборці меблів, здійснити її поставку у власність замовника, а замовник зобов`язується прийняти та своєчасно сплатити виконане та отримане замовлення на умовах договору. Предметом договору є збірка наступних виробів: кухня (ескіз з описом додається). Загальна вартість договору складає 189\~000 грн. Порядок розрахунків: в день складання договору замовник здійснює передоплату в розмірі 140\~000 грн. Форма оплати: перерахунок. Залишок складає: 49\~000 грн. Пунктами 3.2., 5.1. договору передбачено, що строк передачі зібраної меблі (виробів для інтер`єру) 45 робочих днів. Виробник зобов`язаний надати товар, виготовлений у відповідності з ескізом проекту, у встановлений договором термін Згідно з п. 5.5. договору у випадку порушення виробником терміну передачі зібраної меблі, замовник має право на відшкодування виробником пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочки договору, від загальної вартості замовлення, за якою протермінована поставка, за кожний день прострочки, але не більше загальної суми договору. Крім того, п. п. 6.1. та 6.2. договору передбачено, що термін дії договору встановлено з 18 грудня 2021 року по 18 грудня 2022 року. Договір вважається виконаним з моменту отримання товару замовником. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до долучених стороною позивача копій квитанцій [PERSON] перерахував [PERSON] в якості передоплати за вищевказаним договором грошові кошти в розмірі 194\~060 грн. (а. с. 21-25). Разом з тим, у судовому засіданні відповідачем визнано факт отримання ним в рахунок попередньої оплати за договором грошових коштів в розмірі 194\~060 грн., але в подальшому, у судовому засіданні від 22 квітня 2024 року стороною відповідача було визнано позов лише в частині 152\~560 грн., тобто, лише в частині перерахованих після укладення 18 грудня 2021 року коштів та за виключенням грошових сум, перерахованих 20 жовтня 2021 року в розмірі 30\~900 грн. і 26 жовтня 2021 року в розмірі 10\~600 грн. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій платіжних інструкцій: 08 квітня 2023 року на суму 10\~000 грн.; 13 липня 2023 року - 10\~000 грн.; 11 серпня 2023 року - 10\~000 грн., з яких вбачається, що [PERSON] здійснив перерахування грошових коштів [PERSON] (а. с. 26-28). Також у позовній заяві зазначено, що [PERSON] було перераховано: 02 травня 2023 року 10\~000 грн. та 12 червня 2023 року 10\~000 грн., а на підтвердження надано скріншоти поповнення картки (а. с. 26, 27). Однак, у судовому засіданні від 22 квітня 2024 року представником позивача було викладено позицію сторони позивача щодо перерахованих [PERSON] [PERSON] грошових коштів, а саме зазначено про неврахування вказаних сум як повернення передоплати за договором, оскільки не міститься доказів перерахування вищевказаних сум саме в рамках договору. Статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно із ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Частиною 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтями 626, 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Частиною 2 статті 653, частиною 2 статті 693 ЦК України ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 837, ч. 2 ст. 852 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 865 ЦК України до відносин за договором підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. З наявних матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що у визначений у договорі від 18 грудня 2021 року строк - 45 робочих днів та станом на дату звернення до суду і розгляду цієї справи відповідачем не виконано умови договору,оскільки не виконано свого обов`язку щодо передачі зібраних меблів позивачу. Отже, від дати укладення договору та перерахування попередньої оплати за спірним договором позивачем, замовлений позивачем виріб кухня, яку замовив позивач, відповідачем не було виготовлено та не переданопозивачу, що також визнав відповідач у судовому засіданні. Тобто, відповідачем всупереч умов укладеного договору було порушено погоджені строки передачі зібраних меблів, що і слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом. Також суд не погоджується з запереченнями відповідача та його представника з посиланням на закінчення строку дії договору, що нібито вказує на необґрунтованість вимоги про розірвання такого договору, оскільки п. 6.2 договору від 18 грудня 2021 року передбачено, що вони діють до повного виконання їх умов, таким чином, з врахуванням того, що замовлення відповідачем не виконано, передплати за вказаним договором позивачу не повернуто, то на час розгляду справи, дія договору не закінчилась. Оскільки відповідач [PERSON] умови взятого на себе зобов`язання за договором не виконав, що не спростовано стороною відповідача під час розгляду справи, та отримані в рахунок передоплати за умовами договору кошти у добровільному порядку і у повному обсязі позивачу не повернув, а строк дії спірного договору не закінчився, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договорувід 18 грудня 2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Проаналізувавши умови укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору від 18 грудня 2021 року суд зазначає, що його умовами сторони погодили загальну суму договору 189\~000 грн., та порядок і обсяг розрахунків за договором: 140\~000 грн. передоплата, 49\~000 грн. залишок (п. п. 2.1., 3.1.). При цьому, стороною позивача заявлено до стягнення суму в розмірі 194\~060 грн. з посиланням на здійснення ним перерахування грошових коштів відповідачу за умовами договорувід 18 грудня 2021 року саме в такому розмірі. Стосовно вказаних обставин суд зазначає, що дійсно, в матеріалах справи наявні докази перерахування [PERSON] грошових коштів [PERSON] в загальному розмірі 194\~060 грн., при цьому суд бере до уваги часткове невизнання стороною відповідача вказаних обставин в частині грошових сум, перерахованих позивачем 20 жовтня 2021 року в розмірі 30 900 грн. і 26 жовтня 2021 року - 10 600 грн., оскільки договір укладено 18 грудня 2021 року, а вказані кошти було перераховано відповідачу до фактичного укладення між сторонами договору, що свідчить про безпідставність їх стягнення саме в рахунок нібито передоплати за договором, який на той час не існував. Крім того, дослідивши долучені стороною позивача до матеріалів справи вищевказані квитанції та скріншоти на загальну суму 50\~000 грн. на підтвердження здійснення перерахувань грошових коштів відповідачем [PERSON] на рахунок отримувача [PERSON] суд зазначає, що в наявних квитанціях взагалі не міститься посилання на те, що вказані грошові кошти були перераховані відповідачем саме в рахунок повернення отриманої ним попередньої оплати за умовами договору, який укладено 18 грудня 2021 року, а зі змісту наявних в матеріалах справи скріншотів взагалі неможливо ідентифікувати як платника, так і отримувача, а тому такий доказ суд не може приймати до уваги, оскільки він є неналежним. Також суд враховує позицію сторони позивача з цього приводу, оскільки представник позивача у судовому засіданні заперечувала щодо врахування вказаних грошових коштів саме в рахунок повернення попередньої оплати за спірним договором. Враховуючи надані стороною позивача обґрунтування своїх позовних вимог і наявні в матеріалах справи докази, а також беручи до уваги позицію відповідача та його представника, які частково визнали позовні вимогив частині сум, які були перераховані позивачем [PERSON] після укладення між ними договору від 18 грудня 2021 року в розмірі 152\~560 грн., а також враховуючи позицію представника позивача зазначену у судовому засіданні щодо неврахування перерахованих [PERSON] грошових коштів [PERSON] , як грошові кошти в рахунок повернення попередньої оплати за умовами вищевказаного договору, тому суд вважає доведеним наявними в матеріалах справи доказами розмір грошових коштів перерахований за умовами договору від 18 грудня 2021 року саме в сумі 152\~560 грн. При цьому суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, що передбачено ст. 265 ЦПК України, а тому суд не може вийти за межі позовних вимог, та враховуючи, що стороною позивача у встановленому порядку не було заявлено вимогу про збільшення розміру позовних вимог, то за таких обставин підлягає стягненню з відповідача сума попередньої оплати за договором саме в заявленому позивачем до стягнення розмірі 144\~060 грн., у зв`язку чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також п. п. 6.1., 6.2. договору від 18 грудня 2021 року передбачено його строк дії з 18 грудня 2021 року по 18 грудня 2022 року. Договір вважається виконаним з моменту отримання товару замовником. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмірвстановлюється договоромабо актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Пунктом 5.5 договору від 18 грудня 2021 року сторони узгодили, що у випадку порушення виробником терміну передачі зібраної меблі, замовник має право на відшкодування виробником пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочки договору, від загальної вартості замовлення, за якою протермінована поставка, за кожний день прострочки, але не більше загальної суми договору. З наявного в матеріалах розрахунку пені, інфляції та 3% річних судом встановлено, що позивачем розраховано їх за період з 18 грудня 2022 року до 28 серпня 2023 року (з дати закінчення строку дії договору до дати звернення до суду з цим позовом). Аналізуючи положення пункту 3.2. договору, яким передбачено строк передачі зібраних меблів протягом 45 робочих днівта 5.5. договору, яким передбачено відповідальність за порушення строку передачі зібраних меблів, судом встановлено, що саме з 24 лютого 2022 року у позивача виникло право вимагати відшкодування пені у встановленому умовами договору розмірі. При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ч.2ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин суд приймає до уваги заявлений позивачем період стягнення пені, інфляції та 3% річних з 18 грудня 2022 року по 28 серпня 2023 року, та перевіривши правильність зробленого позивачем розрахунку пені, не погоджується зним, оскільки судом встановлено, що розрахунок пені повинен бути здійснений, виходячи з загальної сумиза договором від 18 грудня 2021 року у розмірі 189 000 грн., що визначена у п. 2.1. договору. При цьому, суд враховує заявлений позивачем період для стягнення пені, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 18 грудня 2021 року пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, згідно з п. 5.5. договору, в розмірі 64767,45 грн. При цьому суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, що передбачено ст. 265 ЦПК України, а тому суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому за таких обставин підлягає стягненню з відповідача пеня за договором від 18 грудня 2021 року саме в заявленому позивачем до стягнення розмірі 62\~360,36 грн. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК Українипоширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. У постанові від 22 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №918/631/19 зазначила, що правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Оскільки між сторонами виниклидоговірнізобов`язання, та у зв`язкуз порушенням умов договору у позивача виникло право вимагати розірватидоговір та повернутисплачену ним передплату, і тому у позивача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, невиконання якого зумовлює застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України. Суд, перевіривши правильність зробленого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, не погоджується з ним, оскільки судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних повинен бути здійснений, виходячи з фактично здійсненої позивачем попередньої оплати за договором у встановленому під час судового розгляду розмірім152\~560 грн. за заявлений позивачем період стягненняз 18 грудня 2022 року по 28 серпня 2023 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача за вищевказаний період з 18 грудня 2022 року по 28 серпня 2023 року підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 3 810,33 грн.(152 560,00 x 1.02497591 - 152 560,00) а також 3% річних в сумі 3\~184,95 грн.(152 560,00 x 3% x 254 : 365 : 100), у зв`язку з чим, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов такого висновку. Статтею 2 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Частиною 2 статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно з п.6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01,§ 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованихпрезумпцій щодо фактів. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди, судом враховано обставини справи, а саме те, що в результаті порушення умов укладеного між сторонами договору позивач не мав змогу мешкати у власному помешканні через відсутність в ньому необхідних кухонних меблів, неможливість повернути в добровільному порядку сплачені в рамках укладеного договору кошти, що призвело до необхідності вчинення ним дій направлених на повернення вказаних грошових коштів, тобто зусилля, які необхідні для відновлення його порушеного права, глибину душевних страждань, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначити саме в розмірі 3 000 грн., який відповідатиме вимогам розумності та справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу [PERSON] у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги №23 від 23 квітня 2023 року надавала адвокат Надтока О.В., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ДП №3294 від 27 лютого 2017 року, виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області, а також ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] Серії АЕ №1181968 від 23 травня 2023 року. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу правової допомоги надано договір про надання правової допомоги №23 від 23 квітня 2023 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Надтокою О.В.; квитанцію до прибуткового касового ордеру№08/06 від 08 червня 2023 року про прийняття від [PERSON] грошових коштів в сумі 15\~000 грн., з підставою для сплати: «договір №23 від 23.05.2023 р.» (а. с. 66-70). Крім того, сформована представником позивача [PERSON] 02 лютого 2024 року в системі «Електронний суд» відповідь на відзив містить розрахунок суми витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, відповідно до якого правова допомога складається з: усна консультація клієнта, узгодження правової позиції (1 година роботи адвоката) 1 200 грн.; збір доказів (1 година роботи адвоката) 800 грн.; перевірка та підготовка документів (2 години роботи адвоката) 1 000 грн.; підготовка та подання позовної заяви (4 години роботи адвоката) 3 000 грн.; підготовка та подання відповіді на відзив 1\~000 грн.; участь в судових засіданнях 6\~000 грн.; гонорар за складність справи 2000 грн., що на загальну суму в розмірі 15\~000 грн. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 зазначив про те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг від адвоката Надтоки О.В. щодо надання правової допомоги в цій справі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, та враховуючи правову позицію Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Приписами п. п. 6, 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Суд звертає увагу також на те, що в матеріалах справи відсутній акт наданих послуг, який передбачений п. 4.6. договору про надання правової допомоги №23 від 23 квітня 2023 року, як документ, що підтверджує факт надання послуг, а у відповіді на відзив лише зазначено перелік послуг з витраченим часом та вартість. Крім того, зазначена адвокатом послуга у виді збору доказів на суму 800 грн. жодним чином не доведена матеріалами справи. Посилання адвоката на підготовку та перевірку документів на суму 1\~000 грн., враховуючи, що адвокатом було надано послугу підготовка та подання позовної заяви на суму 3\~000 грн., не можна вважати окремою юридичною послугою, оскільки фактично така послуга є складовою до подання позовної заяви. Також зазначений адвокатом гонорар за складність справи 2 000 грн. взагалі не передбачено умовами договору про надання правової допомоги №23 від 23 квітня 2023 року, тому його стягнення з відповідача є безпідставним. Разом з тим, суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, з урахуванням заперечень відповідача, складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем дійсно документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, але враховуючи, що такі витрати не є співмірними з обсягом і змістом наданих адвокатом послуг, та позовні вимоги задоволено частково, тому суд вважає за потрібне стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 8 500 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також у відповідності до вимог ч. ч. 6, 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач, відповідно до закону, був звільнений від сплати судового збору при подачі позову про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення сплаченої за товар грошової суми, та не сплачено судовий збір за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду заяви про забезпечення доказів або позову фізичною особою судовий збір становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України встановлено, що з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за одну вимогу немайнового характеру щодо розірвання договору в розмірі 1 073,60 грн., а також за майнову вимогу, яку було судом частково задоволено сума судового збору підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2 164,16 грн. (216\~415,64 грн. * 2\~386,38 грн. / 238\~637,73 грн.), тобто один відсоток від розміру задоволених судом позовних вимог майнового характеру, що на загальну суму в розмірі 3\~237,76 грн.

Outcome: partial