Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

У травні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про усунення перешкод власнику в користуванні та володінні житловим будинком. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що [INFO] , у віці 75 років, померла мати позивача [PERSON] , яка доводилась Відповідачу 1 [PERSON] тіткою (по батьківській лінії). Незадовго до своєї смерті (21 липня 2020) мати надала свою згоду на реєстрацію місця проживання та фактичне проживання в належному їй в той час на праві власності будинку [ADDRESS] , Відповідачу-1 та його сину [PERSON] (Відповідач-2 в справі). Разом з останніми в будинку стала проживати також дружина Відповідача-1 і мати Відповідача-2 [PERSON] (Відповідач-3 в справі). Позивач зазначає, що 07 лютого 2022 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області йому, [PERSON] , були видані два свідоцтва про право на спадщину за законом: 1) на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] (зареєстроване в реєстрі за №2-131) та 2) на земельну ділянку за тією ж адресою з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485801:01:018:0004 (зареєстроване в реєстрі за №2-134). Таким чином, починаючи з 07.02.2022 позивач [PERSON] став власником житлового будинку [ADDRESS] . Як вказує позивач, відносини між ним, Відповідачем-1 і Відповідачем-3 стали псуватися незадовго до смерті матері позивача, а після її смерті зіпсувалися остаточно. Відповідачі неодноразово вдавалися до вчинення протиправних дій, спочатку привласнюючи правовстановлюючі документи на будинок, в якому проживали та викрадаючи з кімнати матері позивача коштовності, а потім і до побиття приятельки позивача [PERSON] . З приводу даних обставин до відділу поліції 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області були подані відповідні заяви й крім цього, позивачу довелось відновлювати правовстановлюючі документи на будинок для оформлення спадщини після смерті матері. На підтвердження зазначених обставин надаю копії талону-повідомлення від 27.01.2022 року, листів Відділу поліції 1 від 13.01.2022, від 01.02.2022, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.02.2022, оголошення в газеті «Новий день» від 05.02.2022 (про втрату документів). Крім того, 17 лютого 2022 року на ім`я Відповідача-1 і Відповідача-2 позивачем надіслані вимоги про необхідність зняття з реєстраційного обліку місця проживання та виселення з будинку, а Відповідачу-3 надіслана вимога про виселення з будинку. Вказані вимоги отримані Відповідачем-1 та Відповідачем-3 19 лютого 2022, а Відповідачем-2 - 30 березня 2022, що підтверджується роздруківками з АТ «Укрпошта» по відстеженню поштових відправлень за трек-номерами 0411956632706, 0411956632692 i 0411956632714. Однак, станом на 11.05.2022 у визначений вимогами строк: 10 (десять) календарних днів, починаючи з наступного після отримання даної вимоги дня, відповідачі не вчинили жодних дій по виконанню зазначених позивачем Вимог, продовжують бути зареєстрованими в будинку [ADDRESS] , проживати в ньому, тим самим чинити перешкоди власнику майна в користуванні належним йому майном. У зв`язку із вищевказаним, позивач просив суд: -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -виселити [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -виселити [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -виселити [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -судові витрати покласти на відповідача-1 та відповідача-3 Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 29 липня 2022 року представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатом Федірко С.А. на адресу суду було направлено відзив на позовну заяву. Зазначає, що [PERSON] спільно проживав та був зареєстрований зі своєю тіткою, померлою [PERSON] більше 10 років. Його дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON] також почали проживати разом із ним та його тіткою у будинку за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] прийняв спадщину після померлої від 25 листопада 2020 року [PERSON] , шляхом подання заяви у спадкову справу, що була заведена Вишневою міською державною нотаріальною конторою та звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи Вишневої міської державної нотаріальної контори про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/2211/22 було відкрито провадження за вище вказаним позовом. Крім того, оскільки позивач за наявності спору та цивільної справи у суді отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи Вишневої міської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2022 року у цивільній справі №369/4081/22 було відкрито провадження за вище вказаним позовом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2022 року у справі №369/3741/22 в межах забезпечення вище вказаного позову, було накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею: 134,4 кв.м., житловою: 85,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2264 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485801:01:018:0004. Таким чином, представник відповідачів вважає, що позов поданий передчасно, право власності позивача на будинок, в якому зареєстровані [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , а також проживає його дружина [PERSON] , на даний час не є абсолютним, оскільки оспорюється в розмірі 1/2 відповідачем [PERSON] у вищевказаних судових процесах. У разі задоволення вказаних позовів відповідач [PERSON] стане співвласником житлового будинку у 1/2 частині, що виключає застосування до нього визначених позивачем правових підстав. У зв`язку із чим просила відмовити у задоволення позовної заяви у повному обсязі. 06 грудня 2022 року від представника позивача [PERSON] адвоката Гордієнко Т.В. на адресу суду надійшла заява про заміну третьої особи. Просила замінити Службу у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради та залучити Службу у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2022 року замінено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради на Службу у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. 20 січня 2023 року від представника позивача [PERSON] адвоката Гордієнко Т.В. на адресу суду надійшла позовна заява у новій редакції у зв`язку із заміною третьої особи та необхідністю уточнення позовних вимог. Так, представник позивача просила задовольнити позовну заяву та: -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -усунути перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . -судові витрати покласти на відповідача-1 та відповідача-3 13 березня 2023 року представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатом Гурневич Н.В. на адресу суду було направлено відзив на позовну заяву в новій редакції. Представник відповідачів вважає, що позов поданий передчасно, право власності позивача на будинок, в якому зареєстровані [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , а також проживає його дружина [PERSON] , на даний час не є абсолютним, оскільки оспорюється в розмірі 1/2 відповідачем [PERSON] у справах за №369/2211/22 та №369/4081/22. У разі задоволення вказаних позовів відповідач [PERSON] стане співвласником житлового будинку у 1/2 частині, що виключає застосування до нього визначених позивачем правових підстав. Крім того, зазначає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вселились у спірний будинок як члени сім`ї власника та не є такими, що самоправно вселилися до житлового приміщення, тому підстави для їх виселення відсутні. 11 липня 2023 року від Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області на адресу суду надійшов висновок від 15 червня 2023 року №82 про визначення недоцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до судового розгляду. 06 березня 2024 року від представника позивача [PERSON] адвоката Гордієнко Т.В. на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог в частині визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог повернути [PERSON] частину сплаченого судового збору у розмірі 1\~984,80 грн. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Надали суду заяву, в якій просили розгляд справи проводити без їх участі, позовну заяву підтримали та просили задовольнити. У судове засідання відповідачі та їх представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Представник відповідачів надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідачів, просили винести рішення з урахуванням позиції, викладеній у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином. Надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі представника служби у справах дітей. Просили вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2022 року, державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. посвідчено, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є її син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , належного померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 30.08.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 15.08.2011 року за №158/1, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації 08.09.2011 року під реєстровим №611 в книзі 2, дублікат якого виданий Білгородською сільською радою Бучанського району Київської області 13.01.2022 року на підставі рішення Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області від 13.01.2022 року №6. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298317713 від 07 лютого 2022 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2022 року, державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. посвідчено, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є її син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,2264 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (двадцять два), кадастровий номер: 3222485801:01:018:0004, належної померлій [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №178224, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 07.09.2006 року, на підставі рішення 22 сесії 4 скликання Петрівської сільської ради від 06.03.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010632900579. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298318185 від 07 лютого 2022 року земельна ділянка, кадастровий номер 3222485801:01:018:0004, площею 0,2264 га, належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до відповіді Відділу з питань реєстрації/зняття місця проживання громадян, формування і ведення реєстру територіальних громад Управління «ЦНАП» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №04-19/1031 від 09 лютого 2022 року [PERSON] було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] у зв`язку із поданням не в повному обсязі передбачених законом документів. Крім того, 17 лютого 2022 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] позивачем надіслані вимоги про необхідність зняття з реєстраційного обліку місця проживання та виселення з будинку, а [PERSON] надіслана вимога про виселення з будинку. Вказані вимоги отримані [PERSON] та [PERSON] 19 лютого 2022 року, а [PERSON] - 30 березня 2022 року, що підтверджується роздруківками з АТ «Укрпошта» по відстеженню поштових відправлень за трек-номерами 0411956632706, 0411956632692 i 0411956632714. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 26 листопада 2020 року Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис №159. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 12 січня 2022 року, складеного депутатом сільської ради [PERSON] , [PERSON] дійсно проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 2011 року в будинку своєї тітки [PERSON] , 25 квітня 1945 року, з якою вів спільне господарство та опікувався нею до часу смерті. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21 липня 2020 року №08-2/923 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Відділу з питань реєстрації/зняття місця проживання громадян, формування і ведення реєстру територіальних громад Управління «ЦНАП» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 26 травня 2022 року №04-19/1578 місце проживання [PERSON] зареєстровано 21 липня 2020 року за адресою: [ADDRESS] на підставі заяви особи та за згоди власниці Житлового будинку [PERSON] . Згідно висновку Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення недоцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 15 червня 2023 року №82, виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за недоцільне визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно з витягами з реєстру територіальної громади №2024/000031863 та 2024/000031941 від 02 січня 2024 року [PERSON] та [PERSON] було знято з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , 02 січня 2024 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року у справі №369/2211/22 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Вишнева міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі №369/2211/22 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Вишнева міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги залишено без задоволення. Приписами ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Конституція України, як Основний закон України, передбачає як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України та ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», пункти 40-41). Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачами. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №755/13349/16-ц. Таким чином, у разі задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами, вони будуть позбавлені єдиного житла, на яке вони мають встановлене законом право користування. Таке втручання у право особи на житло буде хоча і передбачене законом, проте є вочевидь непропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети, оскільки має наслідком позбавлення відповідачів єдиного житла, на користування яким вони мають законне право. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст. 405,406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частина ч.1 ст.156 ЖК передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 4 ст.156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч.2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, право членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом. За порівняльним аналізом ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст. 150,156 у поєднанні зі ст.64 ЖК слід дійти висновку що положення ст.ст. 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є племінником померлої [PERSON] та двоюрідним братом позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] є малолітнім сином [PERSON] та на момент подання позову останні були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Отже, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Таким чином,\~у цій\~справі питання\~про усунення\~перешкод позивачу\~у користуванні\~житловим будинком\~шляхом визнання\~відповідача таким,\~що втратив\~право користування\~будинком,\~у контексті\~пропорційності застосування\~такого заходу\~має оцінюватися\~з урахуванням\~обставин щодо\~об`єкта\~нерухомого майна\~та установлених\~ст.50\~ЖК України\~вимог,\~що ставляться\~до жилих\~приміщень,\~а також\~наявності чи\~відсутності іншого\~житла.\~Це підтверджується\~позицією Верховного\~Суду,\~що викладенав\~постанові від\~01.09.2021\~р.\~у цивільній\~справі №\~751/2231/19,\~відповідно до\~якої сам\~факт переходу\~права власності\~на квартиру\~до іншої\~особи не\~є безумовною\~підставою для\~виселення членів\~сім`ї власника\~цього нерухомого\~майна,\~у т.ч.\~колишніх.\~Одним з\~основних питань,\~що підлягають\~з`ясуванню під\~час вирішення\~такої категорії\~спорів,\~є наявність\~іншого житла\~у особи,\~яку виселяють. Матеріали цивільної справи не містять відомостей про те, чи наявне у відповідачів інше житло. Крім того, зі слів відповідача [PERSON] у судовому засіданні, іншого житла у нього немає, та він із сім`єю, а саме з дружиною відповідачем [PERSON] та їх малолітнім сином [PERSON] проживають в орендованому житлі. Також, відповідно до постанови Верховного Суду України від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18 малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Натомість, матеріали справи містять висновок Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення недоцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням затверджений рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 15 червня 2023 року №82, згідно якого, виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за недоцільне визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позбавлення права користування житловим будинком та виселення відповідачів з житла без надання іншого житлового приміщення у цій справі буде невиправданим втручанням у право особи на житло, право особи на повагу до житла, оскільки не переслідує легітимну мету, передбачену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є не необхідним у демократичному суспільстві. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані належним чином, в зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, за відмови у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed