Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-17 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, уточненою у подальшому, до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Л., про визнання права на 2/3 частину спадщини, усунення від права на спадкування, усунення перешкод у здійсненні речового права. Свої вимоги обгрунтувала тим, що [PERSON] помер [INFO] . За життя, 05 червня 2018 року, [PERSON] склав заповіт, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , він заповів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу була відкрита спадкова справа №21/2018 за заявою [PERSON] . Позивач вказала, що [PERSON] та [PERSON] знала більше 40 років, товаришувала з ними. Обоє страждали на тяжку форму сахарного діабету. Внаслідок ускладнень цієї хвороби у 2017 році [PERSON] ампутували обидві ноги, у 2018 році [PERSON] ампутували одну ногу. Тривалий час за станом здоров`я та віком подружжя [PERSON] потребувало сторонньої допомоги, яку надавала їм позивач. Разом із подружжям [PERSON] вони вели спільне господарство та бюджет, проживали однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] більше п`яти років. В цій квартирі знаходяться особисті речі та документи позивача. Після смерті подружжя [PERSON] 03 грудня 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори, але їй повідомили, що у приватного нотаріуса Зубкової О.Л. спадкова справа вже відкрита за заявою [PERSON] Батьків в Україні відповідач навідувала дуже рідко, оскільки в 2004 році відповідач виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, матеріальної та фізичної допомоги їм не надавала. Коли [PERSON] потрапила до лікарні та лікарі запропонували повідомити наявних родичів про тяжкий стан хворої, позивач повідомила [PERSON] , зателефонувавши їй до Німеччини, і викликала її до Києва. Через 5 днів після її приїзду до лікарні з інсультом потрапив [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] відразу змінила замки на вхідних дверях, у зв`язку із чим позивач була позбавлена можливості потрапити до цієї квартири, а також користуватися належними їй особистими речами. Відповідач повернулася до Німеччини, де постійно проживає. Оскільки [PERSON] , яка вказана спадкодавцем у заповіті разом із відповідачем та позивачем, не прийняла спадщину, так як померла за два дні до відкриття спадщини після смерті [PERSON] , тому 1/3 частина спадщини, яка за заповітом повинна була перейти до [PERSON] , успадковується відповідачем за законом. Ураховуючи, що відповідач ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, а позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, є правові підстави для усунення відповідача від спадщини та визнання за позивачем права на 1/3 частину спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] за законом. У позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкову квартиру. Оригінал правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] також відсутній в матеріалах спадкової справи. Дана обставина є підставою для відмови нотаріусом в оформленні права на спадщину, а отже підлягає захисту в судовому порядку. У відповідача є в наявності оригінал свідоцтва від 03.04.2002 року про право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . З урахуванням того, що відповідач забрала ключі від спірної квартири, позбавила позивача можливості користування нею, а також належними їй на праві власності речами, є правові підстави для вирішення питання про усунення перешкод у здійсненні речового права користування квартирою шляхом вселення. Посилаючись на викладені вище обставини позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом; усунути відповідача від спадкування на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . А також усунути перешкоди у здійсненні речового права позивача на користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Скрипник О. Г. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до розгляду у підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Заборонено приватному нотаріусу КМНО Зубковій О.Л. вчиняти дії, пов`язані з видачею свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , після закінчення шестимісячного строку для прийняття нимим спадщини на кв. [ADDRESS] , до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Ухвалами Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Зубкової О.Л. копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , витребувано з Київської міської клінічної лікарні №5 медичну документацію щодо [PERSON] , 1938 року народження та [PERSON] , 1940 року народження. На виконання вимог ухвали суду від 29.05.2019 приватним нотаріусом КМНО Зубковою О.Л. надано належним чином завірені копії матеріалів спадкової спарави №21/2018. На виконання вимог ухвали суду від 29.05.2019 Київською міською клінічною лікарнею №5 надано медичну документацію щодо [PERSON] , 1940 року народження. Та повідомлено, що [PERSON] , 1938 року народження, у період часу з 01.01.2011 по день надання відповіді на стаціонарному лікуварні не перербував. 22.07.2019 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова О.П., про визнання заповіту недійсним. В обгрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] вказала, що до смерті батька їй було відомо про існування заповіту, складеного [PERSON] у 2011 році, в якому він заповідав квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній. Про існування заповіту від 05 червня 2018 року позивачу стало відомо лише під час похорон від [PERSON] . Згідно заповіту від 05 червня 2018 року квартира [ADDRESS] заповідалась на [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в рівних частинах кожній по 1/3 частині. Даний заповіт позивач вважає недійсним, оскільки на час його складання батько позивача був хворий на тяжку форму цукрового діабету у результаті чого він пережив декілька серйозних операцій під загальним наркозом з ампутації ніг. У людей з тяжкою формою цукрового діабету та після перебування під загальним наркозом існують проблеми з кисневим обміном у головному мозку, для них характерні випадки не сприйняття дійсних подій. Крім того, після ампутації кінцівок, батька переслідував нестерпний біль, який він запивав горілкою, яку йому привозила відповідач за зустрічним позовом. Про це [PERSON] не раз розповідав дочці у телефонній розмові. З розмов з сусідами стало відомо, що батько позивача за зустрічним позовом неодноразово скаржився, що відповідач за даним позовом змушувала його переоформити квартиру на неї. Звернуто увагу суду і на той факт, що останній заповіт був складений у день народження дружини покійного 05.06.2018, а зважаючи на те, що батько позивача любив випити, більш за все заповіт міг бути складений в стані алкогольного сп`яніння. У зв`язку із зазначеним [PERSON] просить суд прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Визнати недійсним заповіт [PERSON] від 05 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Громовою Ольгою Павлівною. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Під час попереднього судового засідання вирішити питання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Громової Ольги Павлівни копію Заповіту від 05.06.2018; копію журналу обліку виклику нотаріуса; витяг з книги реєстру нотаріальних дій. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова Ольга Леонідівни, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова Ольга Павлівна, про визнання заповіту недійсним, до спільного розгляду із первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова Ольга Леонідівни, про визнання права на 2/3 частину спадщини, усунення від права на спадкування, усунення перешкод у здійсненні речового права. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] заперечила проти заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог, посилаючись на їх недоведеність та необгрунтованість. [PERSON] визнає, що дійсно 03 квітня 2002 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] . 05 червня 2018 року [PERSON] оформив заповіт, відповідно до якого заповів належну йому на праві власності квартиру [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] страждав на тяжку форму цукрового діабету та йому ампутували обидві ноги. При цьому [PERSON] заперечує, що [PERSON] не сприймав дійсних подій внаслідок хвороби на час укладення 05 червня 2018 року заповіту. Позивач за зустрічним позовом не є фахівцем в галузі медицини, тому зазначене твердження є необгрунтованим. Крім того, відповідно до доданого до позову протоколу магнітно-резонансної томографії картина може відповідати ранній підгострій стадії інсульт-гематоми. Зазначене обстеження [PERSON] було проведене 19.11.2018, тобто більш, ніж через 5 місяців після оформлення заповіту, а тому не може свідчити про наявність симптомів щодо несприйняття дійсних подій на день складення заповіту. Твердження [PERSON] про те, що відповідач «нестерпний біль запивав горілкою», «любив випити більш за все» спростовується нотаріально посвідченою заявою дільничного лікаря [PERSON] , за якою з 2000 по 2018 рік були закріплені громадяни [PERSON] та [PERSON] . Зазначена заява також спростовує твердження позивача, що [PERSON] не проживала з померлими однією родиною впродовж п`яти останніх років, що можуть посвідчити працівники Міжнародного благодійного фонду «Єврейський хесед «Бней Азріель», які щодня відвідували батьків позивачки за даним позовом з метою організації та забезпечення хворим нормальних побутових умов. Крім того, на спростування твердження позивача, що [PERSON] не проживала із Семенченками однією сім`єю надано квитанції про сплату комунальних послуг, які особисто [PERSON] сплачувалися за спірну квартиру. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] вказала, що посилання [PERSON] на показання дільничного лікаря [PERSON] є не підтвердженими і не доведеними. [PERSON] не спростовувала того факту, що працівники Міжнародного благодійного фонду «Єврейський хесед «Бней Азріель» відвідували хворих батьків позивача за зустрічним позовом, з метою організації та забезпечення хворим нормальних побутових умов. Крім того, позивач за первісним позовом повідомила і підтвердила той факт, що даним Фондом надавалась фінансова допомога, ліки та інше для нормального життя хворих людей. А тому не зрозуміло з яких підстав позивач за первісним позовом надає копії квитанцій про сплату за комунальні послуги, які вона не сплачувала. Ухвалами Святошинського районного суду м. Кижва від 25 листопада 2019 року витребувано з Київської міської клінічної лікарні №1 копію медичної картки стаціонарного хворого, рецензії хвороби, виписки щодо [PERSON] , 1938 року, витребувано від приватного нотаріуса КМНО Громової О. П. копію заповіту, посвідченого [PERSON] , 05.06.201, копію журналу обліку виклику нотаріуса та витяг з книги реєстру нотаріальних дій щодо посвідчення даного заповіту. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року витребувано з Київської міської клінічної лікарні №5 медичну документацію щодо [PERSON] , [INFO] . На виконання вимог ухвали суду приватним нотаріусом КМНО Громовою О.П. надано суду належним чином завірені копії заповіту, посвідченого [PERSON] , 05.06.201, журналу обліку виклику нотаріуса та витягу з книги реєстру нотаріальних дій щодо посвідчення даного заповіту. На виконання вимог ухвали суду Київська міська клінічна лікарня №5 надіслала до суду медичну документацію [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року витребувано з Київської міської клінічної лікарні № 4 копію медичної картки №17256 [PERSON] , [INFO] , а з КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №1» Святошинського району м. Києва копію медичної картки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року клопотання [PERSON] про призначення судово- психіатричної експертизи залишено без задоволення. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в загальному поховному провадженні. У зв`язку із закінченням повноважень судді Святошинського районного суду м. Києва Скрипник О.Г., у відповідності до протоколу повтрорного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року цивільну справу прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до розгляду у підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року витребувано у КНП «Київська міська клінічна лікарня №4» належним чином засвідчені копії медичної документації [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , а саме: копію медичної картки №17256, копію рецензії хвороби, копію протоколу магнітно - резонансної томографії, виписку з протоколу розтину, іншу медичну документацію відносно [PERSON] , [INFO] . Витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Святошинського району м.Києва належним чином засвідчену копію медичної карти та іншої медичної документації відносно [PERSON] , [INFO] . На виконання вимог ухвали суду КНП «Київська міська клінічна лікарня №4» надала копії запитуваної медичної документації пацієнта [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року клопотання представника [PERSON] - адвоката Льовочкіної В. М. про призначення посмертної судової - психіатричної експертизи у цивільній справі №759/7344/19 - задоволено. Призначено посмертну судову - психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи могли перенесені оперативні втручання з ампутації та призначення лікування вплинути на стан мозкової діяльності та діяльності нервової, психічної, рухової систем організму [PERSON] , померлого [INFO] , станом на 05.06.2018р., враховуючи діагноз та хвороби, їх тривалість, фізичні вади та лікарські засоби, які вживав за час життя померлий [PERSON] , [INFO] .? в якому психологічному та психічному стані перебував [PERSON] , враховуючи діагноз та хвороби, їх тривалість, фізичні вади та лікарські засоби, що він вживав станом на 05.06.2018р.? Чи міг [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] під час складання заповіту 05.06.2018р. усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними? чи міг стан здоров`я [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] поліпшитися на короткий термін на час складання нотаріально посвідченого заповіту 05.06.2018р., враховуючи діагноз, захворювання, тривалість хвороби, фізичні вади, на дату смерті [INFO].? Проведення експертизи доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Судові витрати за проведення експертизи покладено на [PERSON] . На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року відновлено провадження у цивільній справі № 759/7344/19 у зв`язку із надходженням до суду клопотання в.о. директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Н.Васильєвої про уточнення доручення. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року клопотання представника [PERSON] - адвоката Льовочкіної В.М. про призначення посмертної судової - психіатричної експертизи у цивільній справі №759/7344/19 - задоволено. Призначено посмертну судову - психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання: На які захворювання страждав [PERSON] на момент складання заповіту 05.06.2018 та який ступінь тяжкості даних захворювань? Яка медикаментозна дія і побічні ефекти ліків,що були призначені та приймалися померлим [PERSON] на дату складання заповіту 05.06.2018? Чи могли такі захворювання, враховуючи діагноз, тривалість, фізичні вади та ліки, що вживав [PERSON] , вплинути на стан його мозкової діяльності, а також викликати зміни, відхилення у розумовому та психічному стані померлого [PERSON] , вплинути на його волю та волевиявлення, чи міг він адекватно розуміти значення своїх дій та керувати ними, чи міг він адекватно сприймати і розуміти дії оточуючих його осіб на момент складання заповіту 05.06.2018? Чи міг померлий [PERSON] , на момент складання заповіту від 05.06.2018 року в силу свого психічного стану та загального стану здоров`я, вікових особливостей, розвитку,вживання ліків, стану здоров`я, емоційного стану, правильно розуміти та повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідків та керувати ними на момент складання заповіту від 05.06.2018 року? Проведення експертизи доручено Київському міському клінічному бюро судово- медичної експертизи. Судові витрати за проведення експертизи покладено на [PERSON] . На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2022 року відновлено провадження у цивільній справі № 759/7344/19 у зв`зку із поверненням на підставі листа начальника бюро Київського міського клінічного бюро судово - медичної експертизи О. Михайленко ухвали суду про призначення експертизи без виконання, оскільки поставлені питання не належать до компетенції судово - медичних експертів. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року клопотання представника [PERSON] - адвоката Льовочкіної В. М. про призначення посмертної судової - психіатричної експертизи у цивільній справі №759/7344/19 - задоволено. Призначено посмертну комплексну судову медико - психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському клінічному бюро судово - медичної експертизи та Державній установі «Інститут психіатрії, судово- психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» та визначено провідною установою Київське міське клінічне бюро судово - медичної експертизи, поставлено на вирішення експертів судово - медичної експертизи наступні питання: Який ступінь тяжкості захворювання, на які страждав [PERSON] на момент складання заповіту? Які побічні ефекти ліків, що були призначені та приймалися померлим [PERSON] на дату складання заповіту 05.06.2018? Чи могли захворювання [PERSON] , враховуючи його вік та медикаменти, які він вживав, вплинути на стан його мозкової діяльності та/або викликати відхилення у розумовій функції померлого [PERSON] на момент складання заповіту 05.06.2018? На вирішення експертів судово - психіатричної експертизи поставлено питання: Чи міг померлий [PERSON] , на момент складання заповіту від 05.06.2018 року в силу свого психічного стану, з урахуванням загального стану здоров`я, вікових особливостей та вживання ліків, правильно розуміти та повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідків та керувати ними на момент складання заповіту від 05.06.2018? Проведення експертизи доручено Київському міському клінічному бюро судово - медичної експертизи. Судові витрати за проведення експертизи покладено на [PERSON] . На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року відновлено провадження у справі №759/7344/19 у зв`язку із клопотанням екпертів про уточнення змісту та обсягу доручення в частині визначення експертних установ та питань, поставлених на вирішення екпертів. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року клопотання експертів ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» Олійник О.П. та Каніщева А.В. від 02 лютого 2023 року про уточнення поставлених питань та уточнення експертних установ, яким доручено проведення експертизи - задоволено. В ухвалі Святошинського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року питання, яке поставлено на вирішення експертів судово-психіатричної експертизи: « Чи міг померлий [PERSON] , на момент складання заповіту від 05.06.2018 року в силу свого психічного стану, з урахуванням загального стану здоров`я, вікових особливостей та вживання ліків, правильно розуміти та повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідків та керувати ними на момент складання заповіту від 05.06.2018 року?», викладено у такій редакції: «- Чи страждав [PERSON] на будь-який психічний розлад на момент складання заповіту 05.06.2018 року?; - Чи був здатний [PERSON] за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 05.06.2018 року?». Проведення експертизи доручено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи та Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року відновлено провадження у справі №759/7344/19 у зв`язку із клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року витребувано у Київської міської клінічної лікарні № 4, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Святошинського району м. Києва, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХАВТОПЛЮС»: оригінал «Медичної карти амбулаторного хворого» за місцем мешкання на ім`я [PERSON] ; оригінал «медичної карти стаціонарного хворого» № 17256 із Київської міської клінічної лікарні № 4 від 17.11.2018 року на ім`я [PERSON] ; результати МРТ - дослідження від 19.11.2018 року із СДС ТОВ «Техавтоплюс» на ім`я [PERSON] , на цифровому носії (CD - диску). На виконання вимогу ухвали суду КНП «Київська міська клінічна лікарня № 4» 16.11.2023 направило до суду оригінали медичної карти №17256 стаціонарного хворого [PERSON] , 1938 року народження. КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Святошинського району м. Києва повідомлило суд про відсутність в центрі медтчної карти амбулаторного хворого [PERSON] та відсутність інформації щодо місця її зберігання. Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХАВТОПЛЮС» направило на адресу суду копію протоколу МРТ обстеження [PERSON] та повну електронну копію всього дослідження на DVD - диску. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 січня 2024 року зупинено провадження у цивільній справі №759/7344/19 на час проведення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, призначеної на підставі ухвали суду від 15.07.2022 року та ухвали суду 15.05.2023 року про уточнення поставлених питань та уточнення експертних установ, яким доручено проведення експертизи. 18 березня 2024 року до суду повернулись матеріали цивільної справи №759/7344/19 та лист експерта щодо неможливості виконня посмертної комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року поновлено провадження у цивільній справі №759/7344/19. Продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно показань, допитаних у судовому засіданні за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Бевз В.В., свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] протягом тривалого часу і до самої смерті постійно проживала з спадкодавцем, стосунки мали характер сімейних, що і стало підставою для складення ним 05 червня 2018 року заповіту, до якого було внесено [PERSON] . Остання опікувалася та доглядала за покійним [PERSON] , з яким проживала однією сім`єю, оскільки останній потребував сторонньої допомоги через тяжку хворобу, перебував у лікарні, де за ним також доглядала [PERSON] . При цьому його дочка [PERSON] була обізнана про потребу батька у сторонній допомозі, проте не поспішала приїздити з Німеччини до України. Також свідок [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] , пояснила суду, що вважала [PERSON] своїм вітчимом, бо він був їй як батько. Допитана у судовому засіданні за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Льовочкіної В.М. свідок [PERSON] пояснила суду, що працювала разом з померлим [PERSON] у ЖБК «Авіатор» протягом десяти років, однак про [PERSON] жодного разу не чула, не бачила її та стверджувала, що відповідач за зустрічним позовом не проживала та не доглядала за [PERSON] , спільного господарства не вела, спільного бюджету не мала. Натомість його дочка [PERSON] перераховувала грошові кошти батьку, по можливості приїздила до батька. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подала подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Льовочкіна В.М. до початку судового засідання направила на адресу суду клопотання про проведення судового засідання без її участі за умови наявності аналогічного клопотання сторони позивача за первісним позовом. Треті особи за первісним та зустрічним позовами приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Л. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова О.П., будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, у поданих до суду заявах просили розгляд справи здійснювати без їх участі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнанихабо оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державніта суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за життя були подружжям, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21.10.1978, виданим Київським відділенням РАЦС м. Харкова. [PERSON] , [INFO] , їхня дочка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.12.1979, виданим міським відділом РАЦС м. Нікополь. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.11.2018, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 19431. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.11.2018, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 19527. Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.04.2002 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . За життя, [PERSON] 05 червня 2018 року було складено заповіт, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , він заповів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в рівних долях кожній. Вказаний заповіт посвідчено 05.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського округу Громовою О.П., зареєстровано в реєстрі №1809. Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 52166296 від 05.06.2018. У зв`язку із хворобою заповідача (відсутність нижніх кінцівок) [PERSON] заповіт складено та посвідчено на дому, за постійним місце проживання за адресою: [ADDRESS] , на його особисте прохання. Згідно журналу обліку викликів нотаріуса для вичнення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса (справа №01-26, том І від 30.01.2017) приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П. зареєстровано: 05.06.2018 о 10:30 год [PERSON] узгодження про скасування заповіту; 05.06.2018 13:00 год [PERSON] у зв`язку із хворобою (відсутність нижніх кінцівок), 05.06.2018 15:05 год [PERSON] у зв`язку із хворобою. 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л. було відкрито спадкову справа №21/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , за заявою Локшиної Ірини №68 від 29.11.2018. 03 грудня 2018 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву (вх №69 від 03.12.2018) про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] . Станом на час розгляду справи свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям за заповітом не видавалися. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Обґрунтовуючи своє право на звернення до суду, [PERSON] вказує, що є спадкоємицею 4-ї черги після смерті [PERSON] , так як вони проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу (відсутність ніжніх кінцівок) був у безпорадному стані, а [PERSON] протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який потребував сторонньої допомоги, тому є правові підстави для усунення відповідача за первісним позовом від спадщини та визнання за позивачем за первісним позовом права на 1/3 частину спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] за законом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 686/15993/21 зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Однак позивачем за первісним позовом не заявлено вимог про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю. Як зазначалося вище, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 5, 6 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. У справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. При цьому ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання,ь- перебування спадкодавця в безпорадному стані, - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Отже, правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Відтак, за правилами ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 13 січня 2021 року по справі №431/2579/17. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 у справі № 200/21452/15-ц, безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім, якщо це заперечується відповідачами. При таких обставинах, суд приходить до висновку, про те що обставини та підстави, на які посилається позивач за первісним позовом не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду справи. Встановивши обставини, які входять до предмета доказування, суд установив, що [PERSON] хоча і перебував у безпорадному стані (відсутність нижніх кінцівок) та потребував стороннього догляду, проте [PERSON] не надала суду беззаперечних доказів, що померлий потребував допомоги саме від [PERSON] . Зокрема не спростувала ту обставину, що допомогу спадкодавцю надавали працівники Міжнародного благодійного фонду «Єврейський хесед «Бней Азріель», які щодня відвідували подруджжя Семенченків, з метою організації та забезпечення хворим нормальних побутових умов, що не заперечувалося [PERSON] . Крім того, суд дійшов висновку, що позивач за первісним позовом не довдела, що відповідач за первісним позовом ухилялася від надання допомоги своєму батьку, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, мала можливість надавати таку допомогу, але не вчиняла необхідних дій. Отже, досліджені судом докази в їх сукупності є підставою для висновку про те, що позивач [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про потребу спадкодавця у допомозі та догляді саме [PERSON] , навмисного ухилення відповідача дочки від виконання обов`язку щодо надання спадкодавцю батьку допомоги. Пояснення свідків не містять обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідача за первісним позовом від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги саме від неї. Доводи позивача за первісним позовом, про те, що вона оплачувала квитанції, не стосуються предмету доказування у цій справі, оскільки [PERSON] повинна довести факт ухилення відповідача за первісним позовом від надання батьку допомоги, потребу у такій допомозі від дочки та можливість її надавати. Зазначені обставини свідчать про відсутність умисних дій чи бездіяльності [PERSON] , направлених саме на ухилення її від турботи за батьком, адже вона усвідомлювала, що батько не залишається без догляду, підтримувала з ним зв`язок у телефонному режимі, оскільки проживає за кордоном та періодично надавала матеріальну допомогу. Не було надано суду належних та допустимих доказів того, що допомога, яка надавалася [PERSON] працівники Міжнародного благодійного фонду «Єврейський хесед «Бней Азріель» було недостатньою, і померлий потребував додаткової постійної допомоги саме від [PERSON] та якої саме. Посилання позивача за первісним позовом на те, що відповідач за первісним позовом за життя довгий час не відвідувала спадкодавця та не надавала йому допомоги, не може бути підставою для задоволення позову про усунення її від права на спадкування, оскільки у справі відсутні докази потреби спадкодавця у такій допомозі і звернення за допомогою та ухилення відповідача за первісним позовом від її надання, а тому лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві, який також є не доведений, недостатній для задоволення позову в цій частині. Зазначене свідчить про відсутність правових умов (підстав), передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, які надавали б право усунути [PERSON] від спадкування, тому позовні вимоги [PERSON] про усунення від права на спадкування не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Оскільки судом встановлено, про те, що позивач за первісним позовом не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог про усунення від права на спадкування, тому інші заявлені нею позовні вимоги також непідлягають задоволенню, оскільки є похідними. Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, [PERSON] вказує, що складений 05.06.2018 [PERSON] заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки на час складання даного заповіту її батько був хворий на тяжку форму цукрового діабету у результаті чого він пережив декілька серйозних операцій під загальним наркозом з ампутацією обох нижніх кінцівок та після перебування під загальним наркозом мав проблеми з несприйняттям дійсних подій. Також вказала, що заповіт міг бути складеним в стані алкогольного сп`яніння, оскільки після ампутації кінцівок, батька переслідував нестерпний біль, який він запивав горілкою. А тому вважає, що дійсним є заповіт, складений батьком у 2011 році, в якому він заповідав квартиру [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] та дочці в рівних частинах кожній. Відповідно до частини першої статті 1233 Цивільного кодексу заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином. Згідно з частиною третьою статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20). Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Верховний Суд у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21, підкреслив, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У частині першій статті 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тобто суд може визнати заповіт недійсним, якщо особа не усвідомлювала значення своїх дій в силу хвороби, перебувала під фізичним або психологічним тиском, склала заповіт під дією обману, погрози, насильства, якщо дії особи були вимушені або з інших причин не відповідали реальній волі особи. Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, необхідно встановити в судовому порядку відсутність рельної можливості у особи в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано судом недієздатною, проте на момент вчинення правочину особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними у зв`язку із психічним розладом, нервовим потрясінням тощо. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України необхідно у передбаченому законом порядку підтвердити факт, що особа на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У частині другій статті 225 ЦК України зазначено, що у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Згідно з частиною другою статті 40 ЦК України якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів відповідно до статті 40 ЦПК України. Висновок судово-психіатричної експертизи повинен стосуватися психічного стану особи на момент вчинення правочину. Висновок про недієздатність особи, яка вчинила правочин, що визнається недійсним, необхідно робити на підставі доказів, які свідчать про психічний стан особи на момент його вчинення. У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову». У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 зазначено, що хоча висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Отже, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення психічного стану [PERSON] на момент складення заповіту судом, відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України, було призначено посмертну комплексну судову медико - психіатричну експертизу. Проте матеріали цивільної справи повернулись на адресу суду без виконання через відсутність можливості проведення посмертної комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, оскільки через відсутність медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , 1938 року народження, та неможливістю надання її за місцем мешкання останнього, неможливо встановити «загальний стан здоров`я, вікових особливостей та вживання ліків» вказаної особи «на момент складання заповіту від 05.06.2018». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не довлела за допомогою належних та допустимих доказів, що її батько на час складання 05.06.2018 року оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина перша статті 263 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. З огляду на пояснення свідків, які в судовому засіданні не підтвердили ту обставину, що [PERSON] на період посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також повноваження нотаріуса, яка при посвідченні встановила особу та перевірила її дієздатність, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача за зустрічним позовом щодо абсолютної неспроможність [PERSON] в момент посвідчення спадкодавцем заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними та, що їх зміст не відповідав внутрішній волі [PERSON] , оскільки в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б підтверджували дані обставини. Також суд вважає, що волевиявлення [PERSON] при посвідченні 05.06.2018 року заповіту було вільним, відповідало його внутрішній волі, він усвідомлював значення своїх дій та керував ними, що було перервірено приватним нотаріусом, що повністю узгоджується із матеріалами справи. Доказів зворотного у розпорядження суду позивачем за зустрічним позовом надано не було. Отже, ураховуючи дотримання принципу свободи заповіту, обов`язковості виконання волі заповідача та за відсутності встановлених дефектів волі та волевиявлення спадкодавця при складанні і посвідченні заповіту від 05.06.2018 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним через обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, а тому відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання заповіту недійсним. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень статті 141 ЦПК України. Ураховуючи, що судом відмовлено [PERSON] та [PERSON] у задоволенні поданих ними позовних заяв, понесені судові витрати суд відносить на рахунок позивачів за первісним та зустрічним позовів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed