Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2020 розірвано. За час перебування у шлюбі у них народилося двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . З 2020 року відповідачка проживає у російській федерації та 10.02.2023 уклала шлюб з громадянином росії. Маючи іншу сім`ю, дітьми не цікавиться. Відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. 17.08.2022 Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради винесено рішення про визнання батька таким, що самостійно займається вихованням та утриманням дітей. Тому, у зв`язку з тим, що відповідачка впродовж останніх кількох років фактично усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач вважає, що існують підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 22.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.03.2024 матеріали цивільної справи надіслано до третьої особи для надання суду висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 12.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Син сторін [PERSON] в судовому засіданні просив позбавити його матір [PERSON] батьківських прав стосовно нього, оскільки остання жодним чином не піклується про нього та не цікавиться його життям. Жодних контактів із нею протягом тривалого часу немає. Відповідно до ч. 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомила. А тому, відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, попередньо звернувшись до суду із заявою про розгляд справи без участі уповноваженого представника органу опіки і піклування за наявними матеріалами у справі. Заслухавши пояснення сторони позивача та дитини, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.06.2002 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2020 у справі №607/12516/20 розірвано. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 22.07.2008) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 10.05.2005). [PERSON] поживає разом з синами [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка №66 видана 21.06.2022 ПП «Карпати - 2010». За вказаною адресою також зареєстрована колишня дружина [PERSON] , яка не проживає з 2020 року по даний час. Факт не проживання [PERSON] з 2020 року за адресою [ADDRESS] також засвідчено сусідами: [PERSON] (мешканка квартири [ADDRESS] ), [PERSON] (мешканка квартири [ADDRESS] ), що вбачається з довідки №67 виданої 22.06.2022 ПП «Карпати - 2010». 07.02.2024 Відокремленим структурним підрозділом «Фаховий коледж економіки, права та інформаційних технологій Західноукраїнського національного університету» видано довідку №66 про те, що [PERSON] , [INFO] , навчається у даному навчальному закладі за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Фаховий молодший бакалавр» (спеціальність «Комп`ютерна інженерія») з 01.09.2023 по 30.06.2027. Від початку навчання [PERSON] навчальним процесом, відвідуванням та поведінкою цікавиться лише батько [PERSON] . Мати вказаного студента [PERSON] даною інформацією не цікавиться. Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №876 від 17.08.2022 [PERSON] визнано таким, що самостійно займається вихованням та утриманням неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 17.02.2023 [PERSON] , [INFO] , уродженці с. Вибудов Козівського району Тернопільської області видано паспорт громадянки російської федерації. 20.02.2023 [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб з громадянином російської федерації [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] видане 10.02.2023. Відповідно до висновку органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №747 від 01.05.2024, орган опіки і піклування, враховуючи те, що мати дитини не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина, думку дитини, який вказує на те, що мати участі в його житті не приймає, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться та не спілкується з нею. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином, суд констатує безумовне право батьків на виховання дітей, однак, вважає, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дітей, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує батьківські обов`язки щодо виховання та розвиту сина. До суду було надано висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав. Оцінивши докази в їх сукупності, а саме те, що відповідач у 2020 році покинула територію України та більше не поверталась, прийняла російське громадянство та проживає на території російської федерації, не бере жодної участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, матеріально не допомагає, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує, про що повідомила письмово орган опіки та піклування, суд дійшов висновку про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тому, відповідача слід позбавити батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що рішення про позбавлення батьківських прав відповідає якнайкращим інтересам дитини, не позбавляє можливості піклуватися про нього його матір`ю за її бажанням. За правилами статті 169 СК України позбавлені батьківських прав батьки вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини. Також, в силу приписів частини третьої статті 166 Сімейного кодексу України суд при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини другої статті 166 Сімейного кодексу України, особа, що позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу вимог статті 182 СК України, суд, при визначенні розміру аліментів, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. В матеріалах справи відсутні відомості про доходи та працевлаштування відповідача, однак вона є працездатного віку, відсутні відомості про незадовільний стан її здоров`я. Зважаючи на викладене, суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову (12.02.2024) та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved