Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Сакун В.А., звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог вказав що з 14.05.2018 року по 05.05.2020 він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 05.05.2020 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не здійснив з ним остаточного розрахунку, що в подальшому змусило його звертатися до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18.01.2021 у справі №226/2745/20 з ТОВ "Краснолиманське» на його користь була стягнута заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати в розмірі 83961,35 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 26.11.2020 по 18.01.2021 в розмірі 40434, 80 грн. Вказані суми були сплачені йому відповідачем у примусовому порядку 04.04.2023 року. Рішенням Димитровського міського суду від 30.06.2023 з ТОВ «Краснолиманське» на його користь також був стягнутий середній заробіток за час затримку розрахунку при звільнені за період з 19.01.2021 до 26.05.2021 в сумі 50 000 грн. Рішенням Димитровського міського суду від 17 січня 2024, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2024, з ТОВ «Краснолиманське» на його користь було стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 40301,45 грн. Рішення було виконано 08.05.2024. Позивач вважає, що він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 по 08.05.2024 (736 робочих днів) в розмірі 850286,08 грн, виходячи з розрахунку: 1155,28 х 736 = 850286,08 грн., де 1155,28 грн середньоденна заробітна плата позивача. Разом з тим, вважає достатньою суму 100 000 грн, яку просить суд стягнути з відповідача на його користь. Відповідачем подано відзив, згідно якого він позовні вимоги не визнає. Підтверджує, що на час звільнення позивача з роботи залишалася невиплаченою заробітна плата в розмірі 83 961,35 грн, яка рішенням Димитровського міського суду від 18.01.2021 була стягнута з нього на користь позивача разом з середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2020 по 18.01.2021 в розмірі 40 434,80 грн. Рішення суду виконано ним 04.04.2023. Крім цього, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні був стягнутий на користь позивача рішенням Димитровського міського суду від 30.06.2023 за період з 19.01.2021 до 26.05.2021 в розмірі 50 000 грн та сплачений йому 08.08.2023. зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2024, на користь позивача була стягнута компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 40 301,45 грн. Судове рішення виконане 08.05.2024. Відповідач зазначає, що розмір середнього заробітку, стягнутий на користь позивача, становить 90 434,80 грн. Період з 27.05.2021 по 08.05.2024, за який позивач знову просить стягнути середній заробіток, перевищує встановлений законом шестимісячний строк. Також відповідач вважає, що дії позивача направлені на безпідставне збагачення. При постановленні рішення просить суд врахувати інтереси підприємства та застосувати принцип розумної співмірності і пропорційності відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у справі №761/9584/15 від 26.06.2019 щодо повноважень суду на зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~ з 14.05.2018 по 05.05.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем. 05.05.2024 відповідно до наказу №126к був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.17 зв.). Рішенням Димитровського міського суду від 18.01.2021 з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі в розмірі 83961,35 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 26.11.2020 по 18.01.2021 в розмірі 40434, 80 грн без утримання податку та інших обов`язкових платежів, судові витрати в розмірі 840,80 грн, а всього 125236, 95 коп. (а.с.18-20). Рішенням Димитровського міського суду від 30.06.2023 з відповідача на користь позивача був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2021 по 26.05.2021 в розмірі 50 000 грн (а.с.6-7). Рішенням Димитровського міського суду від 17.01.2024, зміненим Дніпровським апеляційним судом, з відповідача на користь позивача була стягнута компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 40301,45 грн. (а.с.10-12). Положеннями ч. 1\~ст.\~47\~КЗпП України встановлено,\~що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом статей\~94,\~116,\~117 КЗпП України\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як встановлено судом та слідує з досліджених судом доказів, при звільненні з роботи відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку. Рішенням Димитровського міського суду від 18.01.2021 з відповідача на користь позивача на підставі його звернення до суду була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі в розмірі 83961,35 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 26.11.2020 по 18.01.2021 в розмірі 40434, 80 грн, виходячи з середньоденного заробітку позивача, що становить 1155 грн 28 коп. Рішення суду виконано відповідачем 04.04.2023, з чим погоджуються сторони. Рішенням Димитровського міського суду від 30.06.2023 з відповідача на користь позивача також був стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але за період з 19.01.2021 по 26.05.2021 в сумі 50000 грн. Вказане рішення виконано 08.08.2023. Отже, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з\~27.05.2021 по 03.04.2023 включно\~(день, що передував дню фактичного виконання рішення суду від 18.01.2021). Відповідно до статті 117\~КЗпП України в редакції Закону №2352-IX\~від 01\~липня 2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Стаття 117 КЗпП України, в редакції до 01 липня 2022 року, не містила в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Закон України\~№2352-ІХ\~від 01\~липня 2022\~року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Таким чином, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.1статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58\~Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбаченестаттею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з\~27.05.2021 року по 18 липня 2022 року включно, а також за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (за шість місяців). Підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2023 року по 08.05.2024 року, відсутні, адже з 19 липня 2022 року положеннями частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежується періодом - не більш як за шість місяців. Згідно рішення Димитровського міського суду від 18.01.2021 та від 30.06.2023, середньоденна заробітна плата [PERSON] , розрахована згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 за два останні місяці роботи перед звільненням, складає 1155 грн 28 коп. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 по 18.07.2022, та 19.07.2022 до 19.01.2023 складає 489838,72 грн ( із розрахунку 1155,28 грн х 291дн. (з 27.05.2021 по 18.07.2022) + (1155,28 грн х 133 дн. (з 19.07.2022 до 19.01.2023). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача обмежив 100\~000 грн., що вважає достатньою сатисфакцією за порушення його права. Встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Так як оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При зменшенні розміру відшкодування слід враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Приймаючи до уваги наведене та враховуючи розмір вже сплаченого позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за двома судовими рішеннями в сумі 90\~434,80 грн при розмірі заборгованості із заробітної плати 83961,35 грн, суд вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 5000 грн, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах і не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Вирішуючи питання судового збору, суд вважає за необхідне, відповідно до ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 48,43 грн.

Outcome: partial