Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-02 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 27.08.2018р. у цивільній справі №465/3032/18. У шлюбі з відповідачем народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Зазначає, шо вже 8 років відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує доньку, не цівкавиться здоров"ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину. Відтак, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.04.2024р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового розгляду. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 08.05.2024р. зобов"язано Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. В судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи подав заяву про завершення судового розгляду справи та долучив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач повторно не прибув в судове засідання, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань, відзиву на позовну заяву не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.08.2018р. у цивільній справі №465/3032/18 розірвано шлюб між [PERSON] (відповідачем у справі) та [PERSON] (позивачкою у справі), який зареєстровано 28 серпня 2010 року Франківським відділом РАЦС ЛМУЮ, актовий запис №402. Зокрема, рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що від шлюбу сторони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі зазначених вимог законодавства не потребують додаткового доказування факт наявності малолітньої доньки [PERSON] в позивачки та відповідача, шлюб між якими розірвано. Згідно договору про визначення місця проживання та виховання дитини, посвідченого 23.05.2018р. приватним нотаріусом ЛМНО Юрчук І.А., донька [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу буде проживати з матір"ю (позивачкою у справі) за адресою [ADDRESS] . Батько, в свою чергу, зобов"язується приймати спільну і рівну за обсягом з матір"ю участь у забезпеченні життя дитини, сплачувати грошові кошти на утримання дитини, в тому числі додаткові витрати, зобов"язується виконувати обов"язки по вихованню та утриманню дитини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 22 вересня 2022 року позивачка зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу отримала прізвище " [PERSON] ". Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/000571764 від 17.01.2024р., малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , тобто за тою ж адресою, що і її мати (позивачка у справі). За твердженням позивачки батько дитини (відповідач у справі) життям доньки не цікавиться, участі у вихованні не бере, відтак не виконує свої батьківські обов"язки. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю. Судовим розглядом встановлено, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, участі у вихованні доньки не приймає, її життям не цікавиться. При цьому, суд також враховує, що згідно висновку №260001-вих-91049 від 25.06.2024р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Зокрема, з висновку вбачається, що на засіданні комісії малолітня [PERSON] повідомила, що не спілкується з батьком останні шість років, він не цікавиться її навчанням та здоров"ям. Дані обставини в сукупності свідчать про те, що відповідач у справі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків, бажання брати участь у вихованні дитини не має. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представив. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викаденого,

Outcome: approved