Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить: визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] на особистій сторінці соціальної мережі «Facebook»: «помогите опознать ублюдков, нападавших на оператора и журналиста на заправке «КЛО»!!! Киев, ул. Трублаини», зобов?язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію про напад на оператора і журналіста, шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту, у доступному для вільного читання форматі, на особистій сторінці соціальної мережі «Facebook», у 30-денний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100 000, 00 грн. та судовий збір за подання позовної заяви. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] на особистій сторінці соціальної мережі «Facebook» громадянин [PERSON] (далі - Відповідач) розмістив відео звернення із заголовком: «помогите опознать ублюдков, нападавших на оператора и журналиста на заправке «КЛО»!!! Киев, ул. Трублаини». В кінцевій частині відеозвернення була розміщена фотографія - [PERSON] (далі - Позивач) на якій посеред фотокадру був розміщений напис: «помогите опознать ублюдков!!!». Позивач вважає та впевнений у тому, що дії відповідача грубо порушують права позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, а також є образливими, які розповсюджують негативну та недостовірну інформацію, яку необхідно спростувати. Появі вищевказаного відео звернення передували наступні обставини. 13 травня 2020 року троє осіб, серед яких був присутній відповідач, за адресою: [ADDRESS] , з незрозумілих мотивів, намагались створити конфліктну ситуацію, пов`язану із власним неприйняттям положень Постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова 211). Конфліктна ситуація виникла внаслідок одностороннього бажання вищевказаних осіб, негайно та особисто поспілкуватись з керівництвом підприємства, що здійснює діяльність, використовуючи мережу автозаправних станцій під торговою маркою «КЛО», щодо невдоволення діями співробітників автозаправної станції, які звертались з проханням до даних осіб, (з метою здійснення їм подальшої реалізації пального) дотримуватись вимог Постанови 211, а саме - необхідності перебування громадян в засобах індивідуального захисту, а саме захисній масці в торговому залі АЗС. Зважаючи, що дії даних осіб створювали соціальне напруження біля офісної будівлі та автозаправної станції, що розташована поряд, а також, приймаючи до уваги, що в силу покладених на позивача договірних зобов`язань, позивач представляє та захищає інтереси підприємства, до якого мали претензії дані особи, [PERSON] вийшов на вулицю та розпочав з ними розмову. Їх розмова фіксувалась відеокамерами. Позивач вказує, що поширена відповідачем 24.05.2020 року інформація у мережі "Фейсбук" порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Позивач вказує, що внаслідок порушених його прав він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 100 000,00 грн. До суду 15.06.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, який обгрунтовує тим, що доводи позивача про те, що інформація, поширена відповідачем, стосується його особи ґрунтуються виключно на його припущеннях. Крім того, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформаційна діяльність на вказаній позивачем веб-сторінці ведеться від імені відповідача та що саме він є автором оспорюваної публікації. Надані позивачем роздруківки веб-сторінки в соціальній мережі "Facebook", що представлені у вигляді скріншотів Інтернет-сторінки, не дають можливості ідентифікувати особу, що таку інформацію розмістила. Вважали вимоги позивача безпідставними, надуманими, не підтвердженими жодними доказами та такими, що не підлягають до задоволення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. В судове засідання відповідач не з`явився, в матеріалах справи міститься відзив, в якому заперечив щодо позову та просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що 24 травня 2020 року на сторінці соціальної мережі «Facebook» користувача [PERSON] розміщено відеозвернення із заголовком: «помогите опознать ублюдков, нападавших на оператора и журналиста на заправке «КЛО»!!! Киев, ул. Трублаини». В кінцевій частині відеозвернення була розміщена фотографія - [PERSON] на якій посеред фотокадру був розміщений напис: «помогите опознать ублюдков!!!». На думку позивача вказана публікація в соціальній мережі належить відповідачу і саме ним дана інформація була поширена. Окрім того, позивач зазначив, що дана інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Згідно Висновку лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи №10170 від 17.07.2023 року, словникове значення лексеми «ублюдок» є таким (мовою оригіналу): ублюдок, м.разг.-сниж. 1) Недоразвитый, никчемный человек. 2) перен. незаконнорожденный ребенок (обычно с оттенком пренебрежительности). Лексема «ублюдок» («ублюдки») у складі висловлювання «ПОМОГИТЕ ОПОЗНАТЬ УБЛЮДКОВ!» є такою, що виражена у брутальній, принизливій, пристойній формі стосовно особи, зображеної на фото, і відповідно містить негативну інформацію щодо вказаної особи. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 далі за текстом Постанова). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні». Згідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 - вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Окрім того, відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) . Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я facebook.com є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm , який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Пунктом 18 указаної Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. № 12 роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Тому ЗМІ утримуються від публікацій своїх матеріалів у соціальних мережах. Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку, що офіційний інтернет - сайт «Facebook» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під вигаданим ім`ям. При цьому, скріни соцмережі «Facebook» могли виготовлятися за допомогою програми типу «Фотошоп». Таким чином, хоч інформація поширена про позивача і є фактичним твердженням, проте ним не доведено, що така інформація розміщена саме відповідачем. Згідно із п.18 зазначеної Постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Відповідач у своєму відзиві категорично заперечує факт, що на вказаному ресурсі нею розміщувалась будь-яка інформація, яка б тією чи іншою мірою торкалась честі гідності або ділової репутації позивача чи носила недостовірний характер. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором публікації, розміщеної [INFO] «помогите опознать ублюдков, нападавших на оператора и журналиста на заправке «КЛО»!!! Киев, ул. Трублаини» на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» (http://facebook.com) і що він розповсюдив вказану інформацію. А пояснення позивача про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію є лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги. Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що саме він є автором інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині визнання недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] на особистій сторінці соціальної мережі «Facebook»: «помогите опознать ублюдков, нападавших на оператора и журналиста на заправке «КЛО»!!! Киев, ул. Трублаини» та зобов?язання [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію про напад на оператора і журналіста, шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту, у доступному для вільного читання форматі, на особистій сторінці соціальної мережі «Facebook», у 30-денний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили, слід відмовити в повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного: В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що через поширену відповідачем образливої, недостовірної та негативної інформації щодо позивача, відповідачем завдано шкоди немайновим інтересам позивача, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Відповідно до п.27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК ( 435-15 ) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). З огляду на те, що позивачем не доведено факту, що відповідач є автором, або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію, у зв`язку з чим судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену у соціальній мережі "Фейсбук", а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed