Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-04 00:00:00

У квітні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Департамента транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадової особи органу місцевого самоврядування, у якій просила суд: стягнути матеріальну шкоду, завдану позивачу незаконними діями посадової особи Відповідача, в розмірі 1 589.40 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що головним інспектором з паркування Департаменту транспортної інфраструктури КМДА винесено постанову серії 1КІ №0000011348 про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у зв`язку з порушенням п. 15.10 «д» ПДР України. Окрім цього до автомобіля позивача було застосовано захід забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачений ст. 265-4 КУпАП - тимчасове затримання транспортного засобу та доставлено його для зберігання на спеціальний майданчик Національної поліції України (НПУ). При поверненні транспортного засобу зі спеціального майданчика НПУ позивач був вимушений сплатити, зокрема, послуги евакуатора на користь ТОВ «Автосос-Сервіс» та зберігання автомобіля на користь Головного управління Національної поліції у м. Києві. Проте, позивач не погодився із діями інспектора з паркування та в подальшому оскаржив їх до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2022 року у справі №761/21700/21 зазначену постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача скасовано. У позовні заяві зазначено, що у зв`язку з незаконними діями інспектора з паркування Департаменту транспортної інфраструктури КМДА, з метою повернення тимчасово затриманого та доставленого на спеціальний майданчик НПУ транспортного засобу, позивач був вимушений оплатити: - штраф; - послуги евакуатора; - послуги зберігання транспортного засобу; - комісійну винагороду платіжної системи за проведення платежів. Питання про скасування постанови та, відповідно, повернення штрафу вирішено судом 23.03.2023 в адміністративній справі №761/21700/21. Суму штрафу відповідачем повернуто. Проте, решта витрат позивача у досудовому порядку не компенсована. Таким чином, матеріальна шкода, завдана позивачу, складається з вартості послуг евакуатора - 1 270.00 грн., зберігання транспортного засобу - 144.00 грн. та комісійної винагороди платіжної системи - 175.40 грн., та загалом становлять 1 589.40 грн. У зв`язку із чим, позивач просить суд, позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 261 КАС України. 02 травня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Дудник Н.С., в якому просив у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування відзиву зазначав, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. У позовній заяві відсутні будь-які докази на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачу відповідачем. Вказував, що позивачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди саме протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. Окрім того зазначено, що одержувачами коштів про які зазначено в позовній заяві є ТОВ «АТОСОС-СЕРВІС» та ГУНП у м. Києв, які не є учасниками по справі № 761/21700/21 позивачем було заявлено вимоги про стягнення (зобов`язання повернути) вказані грошові кошти з відповідача, який не є їх отримувачем. У відзиві окремо зазначено, сума витрат на правову допомогу зазначена у позовній заяві є безпідставно завищеною та такою, що не відповідає обставинам справи, такою, що не підтверджена відповідними доказами. 22.05.2024 до суду надійшла відповідь на відзив у якій позивачем викладено обставини аналогічні тим, що були викладені у позовні заяві та просила задовольнити позову заяву. 28.05.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив представника Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Дудник Н.С. у яких зазначено, що позивачем не враховано положення Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року за № 787, відповідно до якого повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється Казначейством або Головними управліннями Казначейства за відповідним поданням. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 23.05.2021 р. посадова особа Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а саме головний інспектор з паркування відділу інспекції з паркування Дарницького району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КМР (КМДА) Сидорчук О.Д., виніс постанову, якою притягнув позивачку до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП. Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності стало те, що 23.05.2021 р. о 13 год. 13 хв. на вул. Івана Франка біля будинку № 8-А в м. Києві у режимі фото/відеозйомки посадовою особою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зафіксовано порушення правил зупинки транспортного засобу марки «Subaru Legacy», державний номер [NUMBER] , який належить позивачці, а саме порушення вимог п.15.10«д» ПДР України, за що передбачена відповідальність згідно з ч.3 ст. 122 КУпАП. Судом встановлено, що за наслідками винесення зазначеної постанови серії 1КІ № 0000011348 від 23.05.2021, позивачем було сплачено штраф у розмірі 340 грн., а також позивачем було сплачено: 34,00 грн. комісію за банківські послуги, - вартість послуг евакуатора - 1 270.00 грн., а також комісія позивачем було сплачено 127,00 грн. комісії за послуги банку; - вартість зберігання транспортного засобу - 144.00 грн., а також позивачем було сплачено: 14,40 грн. комісію за банківські послуги, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату номер операції 90812959. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2022 року у справі №761/21700/21 адміністративний позов [PERSON] до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: головний інспектор з паркування відділу інспекції з паркування Дарницького району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сидорчук Олександр Дмитрович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення - задоволено частково. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КІ № 0000011348 від 23.05.2021 р., винесену головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Дарницького району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сидорчуком Олександром Дмитровичем, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн. У вказаному рішенні зазначено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) 1КІ № 0000011348 від 23.05.2021 р. на [PERSON] за ч.3 ст. 122 КУпАП у розмірі 680,00 грн. підлягає скасуванню, а справа закриттю. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами ст. 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Так, згідно із частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право було порушене (упущена вигода). При цьому, статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльність особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті - шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил передбачених зокрема статтями 1173, 1174 ЦК України. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності йому було завдано матеріальну шкоду у розмірі 1 589,40 грн. Як було встановлено, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2022 року по справі № 761/21700/21 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КІ № 0000011348 від 23.05.2021 р., винесену головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Дарницького району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сидорчуком Олександром Дмитровичем, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішенням суду факту незаконного притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, а саме скасування такої постанови та закриття провадження у справі, внаслідок чого їй було спричинено матеріальну шкоду, у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади. Такими діями позивачу завдано майнову шкоду, оскільки скасування постанови відносно неї та закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що матеріальна шкода у загальному розмірі 1589,40 грн. на евакуацію та зберігання автомобіля та комісійна винагорода платіжної системи, позивачем було понесена у зв`язку з винесенням головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Дарницького району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сидорчуком Олександром Дмитровичем, яка скасована рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 березня 2022 року, та діями щодо евакуації транспортного засобу, що така шкода підлягає стягненню на користь позивача. Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів, зокрема, з бюджету, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі Порядок). Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. За змістом пунктів 35, 41 Порядку не безпосередньо Казначейство, а відповідний його орган (територіальний підрозділ Казначейства) здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної: - фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування; - органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності. За змістом пункту 43 Порядку орган влади Автономної Республіки Крим та орган місцевого самоврядування подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів місцевого бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку та їх перерахування на рахунок стягувача. Після закінчення такого строку орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевого бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету. Так, відповідач - Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є юридичною особою (код ЄДРПОУ - 37405284). Відповідно до пункту 2 Положення про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), затвердженого рішенням Київської міської ради 02 березня 2023 року № 6018/6059, Департамент виконує функції органу місцевого самоврядування та, у визначених законодавством України випадках, виконує функції державної виконавчої влади. Відповідно до підпункту 5.36 пункту 5 вищевказаного Положення, Департамент відповідно до покладених на нього завдань, розглядає справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, частинами першою - п`ятою та восьмою статті 152-1 КУпАП, і накладає адміністративні стягнення. Отже, відшкодування позивачу матеріальної шкоди, яка була завдана протиправними діями відповідача-Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), підлягає за рахунок Державного бюджету України. При цьому, той факт, що до участі у цій справі не залучено Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову так як за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц: - Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, органу, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган; - порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; - Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Враховуючи приписи ч. 2 ст. 5 ЦПК, з урахуванням загальних принципів відшкодування шкоди завданої рішенням, дією чи бездіяльністю державного органу, законодавством регламентовано механізм відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів місцевого самоврядування, в тому числі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відтак і їх структурними підрозділами та посадовими особами під час здійснення своїх повноважень, а саме шляхом безспірного списання органом Державної казначейської служби України коштів державного бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 910/16226/21, яка з огляду на положення ст. 264 ЦПК України підлягає врахуванню судом. При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року по справі № 910/23967/16. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, враховуючи покладені завдання на Державну казначейську службу України, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту буде стягнення з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 589,40 грн., відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011р., з подальшими змінами. Крім того, у позовній заяві позивач, також просить суд стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 100,00 грн. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду наступні документи: договір № ДП052902 від 29 травня 2021 року про надання правничої/правової допомоги, додаткову угоду від 29.05.2021 до Договору № ДП052902 про надання правової/правничої допомоги від 29.05.2021 «Розмір винагород за здійснення адвокатом/адвокатами АО правничої/правової допомоги за Договором», акт надання правничої допомоги від 22 січня 2024 року, детальний опис здійснення надання адвокатом/адвокатами правничої/правової допомоги за Договором № ДП052902 від 29.05.2021 за період з 08.01.2024 по 22.01.2024. Так, позивачем підтвердження розмір витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі у сумі 5100,00 грн. Відповідачем було у відзиві було викладеного заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, що за своєю суттю є клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача. Суд, з урахуванням клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу доходить до висновку щодо часткове стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18). Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved