Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-18 00:00:00

05.02.2024р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) в якому, після уточнення позовних вимог з врахуванням заяв від 13.05.2024р. та від 30.05.2024р., просила стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в сумі 14 352 долари США 90 центів, з яких: 10 000 доларів США 00 центів - сума позики та 4 352 долари США 90 центів - 19 % річних від суми позики, що конвертується в національну валюту за офіційним курсом НБУ на день стягнення. Позов обґрунтований тим, що 03.10.2021р. між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики № 3102021, за умовами якого відповідач отримав від позивачки у позику кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, під 19% річних, які він зобов`язався повернути до 03.10.2022р. На підтвердження факту укладення договору відповідач власноручно написав розписку і отримав гроші. Станом на 18.01.2024р. відповідач свої зобов`язання у строки вказані у борговій розписці не виконав. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 524, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивачка посилалася, на те, що грошова сума за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку, і сума до стягнення складає 14 352 долари США 90 центів, з яких: 10 000 доларів США 00 центів - сума позики та 4 352 долари США 90 центів - 19% річних від суми позики. При цьому, позивачка вказувала, що за кожен рік користування грошима сума процентів виходячи із ставки 19 % та суми позики 10 000 доларів США 00 центів, складає 1 900 доларів США 00 центів, та відповідно щомісячний відсоток - 158 доларів США 30 центів (1900/12), і поденний відсоток - 5 доларів США 20 центів (158,3/30). Нарахування відсотків за договором позики починається з 03.10.2022р. Отже, [PERSON] користувався грошима після закінчення терміну дії договору позики повних 2 роки (з 03.10.2021р. по 03.10.2022р., та з 03.10.2022р. по 03.10.2023р.), що вже складає нарахування відсотків у сумі 1 900 доларів США 00 центів за кожен рік. Період з 03.10.2023р. по 18.01.2024р. складає 3 місяці і 15 днів, що еквівалентно 552 доларам США 90 центам. А тому розрахунок виглядає таким чином: 10 000 доларів США 00 центів + 1 900 доларів США 00 центів + 1 900 доларів США 00 центів + 552 долари 90 центів = 14 352 долари 90 центів. Позивачка у судове засідання призначене 18.06.2024р. та 19.07.2024р., не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила. Представник позивачки [PERSON] у підготовчому судовому засіданні 30.05.2024р. позов підтримав, наполягав на його задоволенні. У судові засідання призначене на 18.06.2024р. та 19.07.2024р. представник позивачки [PERSON] , не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Водночас, 19.07.2024р., звернувся на адресу суду з заявою про проведення розгляду справи вказаної дати у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання, призначене на 18.06.2024р. та 19.07.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом: направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників судового розгляду, які не з`явилися в судове засідання, оскільки неявка останніх не перешкоджає розгляду позову по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2021р. між позивачкою (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики № 3102021, відповідно до п. п. 1-6, 17-18 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 26,6175грн./1 долар США на дату укладення договору складає 266 175 грн. 00 коп. Позика надається позичальнику з дати отримання коштів позичальником від позикодавця до дати закінчення договору, визначеної у п. 18. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 19% від суми проінвестованих ним коштів. Відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення договору. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи із суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у кварталі (розрахунковий період) поділеної на 365 днів (сума відсотків = сума позики х річний відсоток х фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді : 365 днів). Позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісячно - в останній день календарного розрахункового періоду. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м.Києві у валюті позики, або у безготівковій формі на банківську картку [NUMBER] , в гривні по курсу НБУ на дату нарахування відсотків чи повернення позиченої суми. Факт передачі позики позикодавцем підтверджується розпискою про одержання позики, яку позичальник надає позикодавцю одночасно з отриманням грошових коштів, якщо позика надається у готівковій формі, або зарахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника [NUMBER] , якщо позика надається у безготівковій формі. Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей. Дата закінчення договору - 03.10.2022р. 03.10.2021р. відповідачем було надано позивачці власноручно написану розписку, в якій відповідач, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позичальник за договором), підтвердив отримання від [PERSON] , паспорт [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] у позику готівкою грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк 12 місяців, та в ній же зобов`язався виплатити проценти в сумі 19% річних на суму позики. У визначений у договорі позики строк, до 03.10.2022р., відповідач не повернув позивачці отриману позику в сумі 10 000 доларів США 00 центів та відсотки за договором позики, а тому за розрахунком позивачки розмір заборгованості відповідача за договором позики становить: - 10 000 доларів США 00 центів - основний борг; - 1 900 доларів США 00 центів відсотки за період з 03.10.2021р. по 03.10.2022р., виходячи із погодженої сторонами відсоткової ставки як 19 % від суми проінвестованих коштів; - 1 900 доларів США 00 центів - відсотки за період з 03.10.2022р. по 03.10.2023р., виходячи із погодженої сторонами відсоткової ставки як 19 % від суми проінвестованих коштів; - 552 доларів США 90 центів - відсотки за період з 03.10.2023р. по 18.01.2024р., виходячи із погодженої сторонами відсоткової ставки як 19 % від суми проінвестованих коштів; Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність № 959-ХІІ, ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. № 373/2054/16-ц. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З огляду на викладене, суд вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивачки було порушено відповідачем, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 10 000 доларів США 00 центів - основного боргу та 1 900 доларів США 00 центів - відсотки за договором позики за період з 03.10.2021р. по 03.10.2022р. (включно). Позивачка також просила стягнути з відповідача на свою користь 1 900 доларів США 00 центів - відсотки за період з 03.10.2022р. по 03.10.2023р. та 552 доларів США 90 центів - відсотки за період з 03.10.2023р. по 18.01.2024р., які розраховані нею після закінчення строку позики, виходячи із погодженої сторонами відсоткової ставки як 19 % від суми проінвестованих коштів та суми позики як 10 000 доларів США 00 центів. Водночас щодо цих вимог, слід зазначити, що виходячи із умов договору позики у якому сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 19% від суми проінвестованих ним коштів, сума яких за цим договором становила 10 000 доларів США 00 центів, а також виходячи із погодженого ними строку кредитування (до 03.10.2022р. (12місяців)), суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Зокрема, суд вважає доцільним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за користування кредитом, розмір якої не може бути зменшений судом. Отже посилання позивачки про стягнення відсотків за період з 03.10.2022р. по 18.01.2024р. (день пред`явлення позову), свідчать про помилкове розуміння нею правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5 310 грн. 57 коп., понесені позивачкою при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (82,91%) - 4 402 грн. 99 коп.

Outcome: partial