Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-10 00:00:00

Позивач, через свого уповноваженого представника, звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що надав відповідачу позики за двома розписками, що в загальній сумі складає 25100,00 євро, яку останній зобов`язався повернути, однак взяті на себе зобов`язання не виконав. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 14000 євро, 762,00 євро винагороди за користування коштами, а загалом - 25862 (двадцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят два) євро 00 центів, що еквівалентно 1098871 (один мільйон дев`яносто вісім тисяч вісімсот сімдесят одну) гривню 21 копійку. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що з моменту подачі позову відповідачем не відбулось погашення боргу, навіть частково, відтак позовні вимоги підтримав та просив задовольнити; не заперечував щодо розгляду справи у заочному порядку. Повідомив, що документи, які підтверджують факт понесених витрат на правову допомогу, будуть надані стороною позивача протягом 5 днів з моменту ухвалення рішення судом. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився; про розгляд справи повідомлявся належним чином; відповідно до трекінгу АТ «Укрпошта» (а.с. 11), поштове відправлення, яким відповідачу було скеровано позивачем копію позову з доданими до нього документами, вручено особисто адресату 20.04.2024 року. Однак, поштове відправлення, якими відповідачу було скеровано копію ухвали про відкриття провадження та судову повістку, повернулось на адресу суду не врученим адресату з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 22-23). Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторін на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини. 10.02.2022 року [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 11100 (одинадцять тисяч сто) Євро; отримані кошти останній зобов`язувався повертати рівними частинами відповідно до погодженого графіка, повернувши у строк до 24.04.2022 року. 12.02.2022 року [PERSON] передав [PERSON] у борг 14000 (чотирнадцять тисяч) Євро; отримані кошти останній зобов`язувався повертати рівними частинами відповідно до погодженого графіка, повернувши у строк до 14.05.2022 року. Вказане підтверджується оригіналами розписок від 10.02.2022 року та від 12.02.2022 року (а.с. 29, 30), які досліджені судом безпосередньо у судовому засіданні. Крім того, відповідно до змісту розписок, відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити позивачу суму винагороди за користування коштами, яка становить 1500 та 1700 Євро відповідно, за кожним борговим зобов`язанням. У позовній заяві сторона позивача зазначає, що одразу після подачі позову у 2022 році між сторонами було досягнуто домовленості про повернення коштів частинами до кінця 2023 року; на підтвердження визнання боргу та наміру його повернення відповідач виплатив винагороду за отримані кошті у загальній сумі 2438 (дві тисячі чотириста тридцять вісім) Євро протягом травня-липня 2023 року (зворот. а.с. 1). Однак решту позики так і не повернув. Відповідачем зазначений факт не оспорено. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц та №723/304/16-ц, 23 жовтня 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, застосовуючи принцип contra proferentem (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, у зв`язку з чим, враховуючи, що відповідач, як позичальник, своєчасно не повернув суму позики, та не у повній мірі виконав зобов`язання щодо сплати винагороди за користування грошовими коштами, суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги та стягнути заборгованість за договором позики від 10.02.2022 року у сумі 11100 євро, заборгованість за договором позики від 12.02.2022 року у сумі 14000 євро, 762,00 євро винагороди за користування коштами, а загалом - 25862 (двадцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят два) євро 00 центів, що станом на 11.07.2024 становить 1139934 (один мільйон сто тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотирі) гривні 89 копійок. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved