Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 25.01.2023 позивач [PERSON] звернулая до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування вимог зазначила, що з 27.09.2008 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали за спільні кошти наступні транспортні засоби: автомобіль марки «DAEWOO» модель «LANOS», 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , [NUMBER] вартість 115\~920,00 грн; причіп бортовий до легкового автомобіля марки «ПФ» модель «01 Фермер» 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] вартістю 40\~000,00 грн; автомобіль марки «КАМАЗ» спеціальний бетонорозмішувач С, модель «53212» 1985 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вартістю 173\~700,00 грн. З огляду на викладене позивач просить суд: в порядку поділу майна визнати за нею право особистої приватної власності на наступне майно: автомобіль марки «DAEWOO» модель «LANOS», 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , [NUMBER] вартість 115\~920,00 грн; причіп бортовий до легкового автомобіля марки «ПФ» модель «01 Фермер» 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] вартістю 40\~000,00 грн; відповідачу залишити у особистій власності автомобіль марки «КАМАЗ» спеціальний бетонорозмішувач С, модель «53212» 1985 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вартістю 173\~700,00 грн; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за різницю у вартості транспортних засобів в сумі 8\~890,00 грн та вирішити питання про судові витрати в сумі 3\~148,10 грн. Ухвалою суду від 26.05.2023 за клопотанням відповідача по справі було призначено транспортну-товарознавчу експертизу. 28.05.2024 справу було повернуто до суду без проведення експертизи, оскільки відповідачем не здійснена оплата за її проведення. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що в теперішній час шлюб між ними розірваний за рішенням суду. В судовому засіданні відповідач зазначив, що не отримував викликів з експертної установи, тому оплату експертизи не здійснив. На проведенні експертизи не наполягав. Зазначив, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Заслухав пояснення учасників справи, дослідив та оцінив докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 27.09.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . За час шлюбу було придбано наступне рухоме майно: 11.10.2017 - автомобіль марки «DAEWOO» модель «LANOS», 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , [NUMBER] ; 30.10.2010 - причіп бортовий до легкового автомобіля марки «ПФ» модель «01 Фермер» 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; 18.07.2017 - автомобіль марки «КАМАЗ» спеціальний бетонорозмішувач С, модель «53212» 1985 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу. Власником транспортних засобів зазначений [PERSON] . 02.05.2023 шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області у справі №358/84/23. Рішення набрало законної сили 02.06.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Суд зауважує, що особистими коштами є кошти, які були отримані одним з подружжя до реєстрації шлюбу, або ж отримані у спадок, подарунок, а також страхові виплати. Це має підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства, а також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другійстатті 372 ЦК України. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст. 60 СК України. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 504/1126/19. Судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі придбано наступне майно: 11.10.2017 - автомобіль марки «DAEWOO» модель «LANOS», 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] ; 30.10.2010 - причіп бортовий до легкового автомобіля марки «ПФ» модель «01 Фермер» 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль марки «КАМАЗ» спеціальний бетонорозмішувач С, модель «53212» 1985 р.в., державний номерний знак [NUMBER] . Відповідач не надав належних та достатніх доказів фактам придбання спірних транспортних засобів за кошти, які були його особистою власністю та беручи до уваги дату набуття відповідачем [PERSON] автомобілів у власність (11.10.2017, 18.07.2017, 30.10.2010), суд приходить до висновку, що вказане рухоме майно є таким, що придбані сторонами у шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. При цьому суд також враховує позицію відповідача у судовому засіданні, а саме, що позов він визнав в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В даній справі суд не має сумнівів щодо достовірності факту належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя та добровільності визнання даного факту відповідачем. Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина другастатті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2023 у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). Відповідно до положень ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, як вбачається з висновків про вартість майна виконаних судовим експертом Петрушанко В.Ф. 09.01.2023 орієнтовна середня вартість аналогічних транспортних засобів складає: автомобіль КАМАЗ 53212 1985 вантажний бетонозмішувач 173\~700 грн; автомобіль «DAEWOO» модель «LANOS» 1.5і , 2008 р.в. легковий седан 115\~920 грн; напівпричіп легковий ПФ-1 Фермер 2008 р.в. 40\~000 грн. Таким чином судом встановлено, що загальна вартість спірного майна набутого сторонами за час зареєстрованого шлюбу становить 329\~620,00 грн. Доказів на спростування такої вартості спірного майна матеріали справи не містять. Отже, все вищевказане майно підлягає поділу в рівних частках, вартість якої становить 164\~810,00 грн (329 620 / 2) грн для кожної з сторін. Зважаючи на те, що частки сторін є рівними, беручи до уваги інтереси подружжя, інші обставини, що мають значення, суд вважає, що майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, слід поділити наступним чином: Визнати за позивачем [PERSON] право власності на наступне майно: -автомобіль марки «DAEWOO» модель «LANOS», 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , [NUMBER] вартість 115\~920,00 грн; -причіп бортовий до легкового автомобіля марки «ПФ» модель «01 Фермер» 2008 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] вартістю 40\~000,00 грн. загальною вартістю 155\~920 грн. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль марки «КАМАЗ» спеціальний бетонорозмішувач С, модель «53212» 1985 р.в., державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вартістю 173\~700,00 грн. Саме такий варіант поділу запропонований позивачем у справі та визнаний і прийнятий відповідачем. При цьому враховуючи, що вартість частки виділеної судом у власність відповідача перевищує вартість частки виділеної у власність позивача, суд виходячи із рівності часток, вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя в сумі 8\~890,00 грн. Суд такий варіант поділу вважає обгрунтованим, найбільш наближеним до ідеальних часток сторін у спільному майні подружжя та найменш обтяжливим для сторін. Такий спосіб поділу відповідає засадам розумності і справедливості. Суд зазначає, що позивачем в позовній заяві не зазначено про визнання спірного рухомого майна спільним сумісним майном подружжя, а одразу ставиться питання про поділ цього майна. Разом із тим, на переконання суду, без визнання такого статусу спірного майна, поділ його є неможливим, що у свою чергу призведе до недотримання забезпечення реалізації передбачених ст. 2 ЦПК України принципів цивільного судочинства. При цьому суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, щоб один спір вирішувався судами лише один раз і в одному спорі приймалося одне судове рішення. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14-ц, провадження №14-703цс19). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Враховуючи викладене, якщо один із співвласників виявив бажання здійснити поділ спільного сумісного майна, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання відповідного договору, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом і таке право підлягає судовому захисту. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1648,10 грн та витрати про проведення дослідження вартості автомобілів 1500 грн, а разом 3\~148,10 грн.

Outcome: approved